Sarah Siddons-prisen er kanskje ukjent for deg.
Den har blitt spart for publisiteten
til slike tvilsomme utmerkelser som Pulitzer-prisen
og de prisene som årlig blir overrakt av den... filmforeningen.
Den distingverte herren er en skuespiller i meget høy alder.
Siden han er skuespiller, vil han tale en god stund.
Du trenger ikke høre hva han sier.
Det er imidlertid viktig at du vet hvor du er og hvorfor du er her.
Dette er spisesalen i Sarah Siddons-foreningen.
Det er den årlige banketten for overrekkelse
av den høyeste utmerkelsen innen teateret:
Sarah Siddons-prisen for fremragende prestasjoner.
Disse innviede veggene, og mange av disse ansiktene,
har betraktet Modjeska, Ada Rehan og Minnie Fiske.
Mansfields stemme fylte dette rommet.
Det er lite trolig at disse vinduene har vært åpnet siden hans død.
De mindre prisene, som du kan se, har allerede blitt overrakt.
Mindre priser er for slike som forfatteren og regissøren,
siden de bare bygger tårnet
slik at verden kan bifalle et lys som blinker på toppen av det.
Og intet mer strålende lys har blendet øyet enn Eve Harrington.
Eve... Men mer om Eve senere.
Alt om Eve, faktisk.
For dere som ikke leser, går i teateret,
hører på ikkekommersielle radioprogrammer
eller vet noe om verden dere bor i,
må jeg kanskje introdusere meg selv.
Mitt navn er Addison DeWitt.
Mine naturlige omgivelser er teateret. Der arbeider jeg ikke, og jeg spinner ikke.
Jeg er kritiker og journalist.
Jeg er viktig for teateret.
Dette er Karen Richards.
Hun er hustruen til en dramatiker, og derfor gift med teateret.
Ingenting i hennes bakgrunn ville brakt henne nærmere scenen enn rad E.
Men i løpet av siste år på Radcliffe foreleste Lloyd Richards om dramaet.
Året etter ble Karen Mrs Lloyd Richards.
Det er, i alminnelighet, to typer teaterprodusenter.
Den ene har mange velstående venner som
vil risikere tap som kan trekkes fra på skatten.
Denne typen er interessert i kunst.
Den andre er den som hver produksjon
betyr potensiell undergang eller velstand for.
Denne typen er ute etter å tjene penger.
Møt Max Fabian.
Han er produsenten for stykket som Eve Harrington vant Sarah Siddons-prisen for.
Margo Channing er stjerne i teateret.
Hun hadde sin første sceneopptreden da hun var fire i En midtsommernatts drøm.
Hun spilte en alv og kom inn, ganske uventet, splitter naken.
Hun har vært stjerne siden.
Margo er en stor stjerne. En ekte stjerne.
Hun har aldri vært og vil aldri bli noe mindre eller noe annet.
Etter å ha dekket i kjedsommelig detalj historien til Sarah Siddons-foreningen,
og skuespillerens historie fra Thespis først trådte ut av koret,
har vår fremragende formann endelig kommet til grunnen for at vi er her.
Jeg er stolt og privilegert som har tilbragt mitt liv i teateret,
en stakkars spiller som har opptrådt og slitt seg gjennom sin tid på scenen,
og jeg har hatt æren av å være, i 40 år,
hovedsufflør for Sarah Siddons-foreningen.
39 ganger harjeg gitt fortjente hender
denne høyeste æren i teateret.
Ingen skuespiller er vel eldre enn jeg.
Jeg har fortjent min stand - utenfor solen.
Og aldri før har denne prisen gått til noen yngre enn mottakeren i kveld.
Så passende at den skulle gå fra mine hender til hennes.
Slike unge hender. Slik en ung dame.
Ung i år, men med et hjerte som er like gammelt som teateret.
Noen av oss er så heldige å kjenne henne.
Vi har sett bak skjønnheten og dyktigheten
som har fått navnet hennes til å gi gjenlyd i hele nasjonen.
Vi kjenner ydmykheten, plikttroskapen,
lojaliteten til kunsten,
kjærligheten, hennes dype kjærlighet,
til hva vi er og hva vi gjør - teateret.
Hun har hatt ett ønske,
én bønn, én drøm:
Å høre til oss.
I kveld har drømmen hennes blitt oppfylt,
og fra nå av skal vi drømme det samme om henne.
Damer og herrer, for fremragende prestasjon i teateret,
Sarah Siddons-prisen... til Miss Eve Harrington.
Eve. Eve, gulljenta. Forsidepiken.
Nabojenta, jenta på månen. Tiden har fart pent med Eve.
Livet går hvor hun går. Hun har blitt portrettert, dekket, avslørt, referert,
hva hun spiser og hva hun har på og hvem hun kjenner
og hvor hun var og når og hvor hun skal.
Eve.
Alle vet alt om Eve.
Hva kan det være å vite som dere ikke vet?
Når var det? Hvor lenge?
Det virker som en helt liv siden.
Lloyd sa at i teateret er et liv en sesong og en sesong et liv.
Det er juni nå. Det var tidlig i oktober.
Bare forrige oktober.
Det var en kveld med duskregn. Jeg husker jeg ba drosjen om å vente.
Hvor var hun?
Rart. Jeg hadde blitt så vant til å se henne der kveld etter kveld,
at jeg tok meg selv i å vente på en jente jeg aldri hadde snakket med.
Lurte på hvor hun var.
Mrs Richards?
Der er du.
Det virket rart at du ikke var her.
- Hvorfor trodde du at seg 'rkke var her? - Hvorfor er du her?
Seks kvelder i uken i ukevis for å se Margo Channing ankomme og forlate teateret.
- Kan jeg snakke til deg? - Det er i orden.
Jeg har sett deg så ofte. Det tok alt motetjeg hadde.
Bare for å snakke til en dramatikers kone?
Jeg er den laveste formen for berømthet.
Du er Margo Channings beste venn. Du og din mann er alltid sammen med henne.
Og Mr Sampson. Hvordan er han?
Bill Sampson? Han er regissør.
- Han er den beste. - Han vil være enig med deg.
Hva gjør du i tiden fra Margo går inn til hun kommer ut?
Bare kryper sammen i døråpningen og venter?
Nei. Jeg ser stykket.
Ser du stykket? Har du sett hver eneste forestilling av stykket?
Ja.
Men er det ikke, i tillegg til alt annet, dyrt?
Ståplass koster ikke mye. Jeg klarer meg.
- Jeg skal ta deg med til Margo. - Nei.
- Jo. Hun må møte deg. - Nei, jeg ville trenge meg på.
Jeg blir bare nok en stum tilhenger.
Det er ingen andre som deg. Det kan det ikke være.
Visste jeg... Senere. Nårjeg ikke ser ut som dette.
Du ser bra ut. Forresten, hva heter du?
Eve. Eve Harrington.
- God kveld, Gus. - God kveld, Mrs Richards.
- Godnatt. - Godnatt, Gus.
Man kan lukte det, kan man ikke?
Som magisk parfyme.
Vent her. Ikke løp din vei.
"Hvis Sør hadde vunnet, kunne du skrevet stykker om Nord."
- Hei. - Hallo!
"Jeg tror ikke du kan si at vi tapte krigen."
"Vi var mer utsultet enn dere."
"Jeg forstår ikke alle disse stykkene om kjærlighetssultede sørstatskvinner."
"Kjærlighet er en ting vi aldri måtte sulte etter i Sør."
Margos intervju med en journalist fra Sør.
Når det blir trykket, begynner de å skyte på Gettysburg igjen.
- Det var Fort Sumter de skjøt på. - Jeg har aldri spilt på Fort Sumter.
Honeychild hadde et poeng. Lloyd, kjære, vær en dramatiker med mot.
Skriv et stykke om en grei, normal kvinne som bare skyter mannen sin.
- Du trenger nye hofteholdere. - Kjøp noen.
- Samme størrelse? - Selvfølgelig.
Jeg synes disse vittighetene blir mindre og mindre morsomme.
- Modnet i eik er et godt stykke. - Min lojale lille kvinne.
Kritikerne mente det. Publikum mener det.
Fulle hus, solgte billetter fire måneder i forveien.
Jeg kan ikke se at Lloyds stykker harskadetdeg.
- Forsiktig nå. - Slapp av, jeg er bare stor i kjeften.
Du gjør meg så sint av og til. Av alle kvinner uten noe å klage på...
- Er ikke det sant? - Jo, det er det.
Du er begavet, berømt, velstående.
Folk venter utenfor kveld etter kveld bare for å se deg. Selv når det regner.
Autografslaver. De er ikke mennesker. Små udyr som løper rundt i flokk som coyoter.
- De er tilhengerne dine. - De er ingen sine tilhengere.
De er ungdomsforbrytere. De er ingens tilskuere.
De ser aldri et stykke eller en film. De er aldri innendørs lenge nok.
Vel, det er noen innendørs akkurat nå.
- Jeg har tatt henne med for å treffe deg. - Du har hva?
Hun er rett utenfor døren.
HiV ohoi.
Men du kan ikke sende henne ut. Jeg lovte.
Margo, du må treffe henne. Hun tilber deg. Det er som noe fra en bok.
Den boken er ikke lenger i trykken. De dagene er over.
Men hvis du bare treffer henne... Du er hele livet hennes.
Du må ha lagt merke til henne. Hun er alltid der.
Den musegrå med poplinskåpen og den rare hatten.
Hvordan kunne jeg unngå å se henne? Hver kveld, hver matiné.
Kom inn, Eve.
- Jeg trodde du hadde glemt meg. - På ingen måte.
Margo, dette er Eve Harrington.
- God dag, kjære. - Jøss.
- Hallo, Miss Channing. - Min mann.
- Hallo, Miss Harrington. - God dag.
Og dette er min kjære venn og ledsager, Miss Birdie Coonan.
- Jøss. - Miss Coonan.
- Jøss, hva? - Når hun blir sånn,
begynner hun å spille Hamlets mor.
Jeg er sikker på at du har ting å gjøre på badet, Birdie, kjære.
Hvis ikke skal jeg finne på noe til du blir normal.
Vil du sette deg, Miss Worthington?
Harrington.
- Jeg beklager. Vil du sette deg? - Takk.
- Vil du ha en drink? - Jeg sa hvor ofte du har sett stykket.
Nei, takk.
Ja, jeg har sett alle forestillingene.
Alle forestillingene? Da kan jeg gå ut fra at du liker det?
- Jeg liker alt Miss Channing spiller i. - Virkelig? Så hyggelig.
Jeg tviler på at du ville like henne i Den hårete apen.
Ikke misforstå meg, Mr Richards.
Jeg mener noe av Miss Channings storhet er hennes evne
til å plukke de beste stykkene.
- Ditt nye stykke er for Miss Channing? - Selvfølgelig.
- Hvordan hørte du om det? - Det var en notis i The Times.
Jeg liker tittelen Fotspori taket.
Ja, men la oss komme tilbake til dette.
- Har du virkelig sett hver forestilling? - Ja.
Hvorfor? Jeg er nysgjerrig.
Vel, hvis jeg ikke kom for å se stykket, ville jeg ikke hatt noe annet sted å dra.
- Det er andre stykker. - Ikke med deg i. Ikke av Mr Richards.
Men du må ha venner, et hjem, familie?
Fortell oss, Eve.
- Hvis jeg bare visste hvordan. - Prøv.
Vel...
Vel, det begynte med stykket før dette.
- Erin drin g. - Erin drin g.
- Så du det her i New York? - San Francisco.
Det var siste uken. Jeg gikk en kveld.
Den viktigste kvelden i mitt liv... frem til nå.
Jeg gikk igjen neste kveld og neste og neste.
Hver forestilling.
Da forestillingen dro Øst, dro jeg til Øst.
- Eve, kan du ikke ta det fra begynnelsen? - Det kan ikke interessere dere.
Vær så snill.
Det begynte hjemme. Det vil si Wisconsin.
Det var bare mamma og pappa og meg.
Jeg var enebam. Jeg fantaserte mye da ;eg var barn.
Forestilte meg alle mulige ting. Hva det var er ikke viktig.
Men på et vis begynte skuespill og fantasi å fylle livet mitt mer og mer.
Jeg kunne ikke skille det virkelige fra det uvirkelige.
Men det uvirkelige virket virkeligere for meg enn...
- Jeg snakker bare vrøvl, gjørjeg ikke? - På ingen måte.
Bøndene var fattige den gang. Det var det pappa var, bonde.
Jeg måtte hjelpe til.
Så jeg sluttet skolen, dro til Milwaukee, ble sekretær... i et bryggeri.
Når man er sekretær i et bryggeri, er det vanskelig å late som man er noe annet.
Alt er øl.
Det var ikke moro, men det hjalp hjemme.
Og det var en liten teatergruppe der, som en regndråpe i ørkenen.
Det var derjeg møtte Eddie.
Han var radiotekniker.
Vi spilte Liliom i tre forestillinger.
Jeg var elendig.
Så kom krigen og vi giftet oss.
Eddie var i Luftforsvaret.
De sendte ham til Stillehavet.
Du var med Krigsinformasjonen, var du ikke, Mr Richards?
Det står den Hvem Hva Hvor.
Med Eddie borte, vendte livet mitt tilbake til øl.
Bortsett fra et brev i uken.
En uke skrev han og sa han snart kom på permisjon.
Jeg sparte ferie og fridager og dro til San Francisco for å møte ham.
Men Eddie var ikke der.
De videresendte telegrammet fra Milwaukee.
Det som kom fra Washington.
For å si at... Eddie ikke ville komme.
At Eddie var død.
Jeg tenkte jeg kunne bli i San Francisco.
Jeg kunne ikke dra tilbake uten Eddie.
Jeg fikk jobb, og forsikringen hans hjalp.
Og det var teatre i San Francisco.
Og så, en kveld, kom Margo Channing for å spille i Erindring,
og seg dro for å se det.
Vel...
Her er 399-
For en historie. Alt unntatt blodhundene som glefser henne i baken.
Det er noen menneskelige opplevelser som ikke foregår i en varieté!
Og selv en femteklasses artist må forstå og respektere det.
- Jeg må unnskylde for Birdie. - Du trenger ikke unnskylde for meg.
Bemager hxns ;eg såret deg. Det er bare mm måte å snakke på.
Du såret meg ikke, Miss Coonan.
Kall meg Birdie.
Og når det gjelder å være femteklasses,
så avsluttetjeg første del i elleve år, og det vet du.
Om 47 minutter går flyet mitt, og hvordan finnerjeg deg?
- Ikke klar, og som en skraphaug. - Tusen takk.
Er det sabotasje? Har du ingen menneskelig omtanke?
- Vis meg et menneske så kanskje. - Flyselskaper har ur, selv om du ikke har.
Jeg begynner å filme om en uke fra mandag. Zanuck er utålmodig.
Zanuck! Hva er dere to? Elskere?
- Bare på noen måter. Du er penere. - Jeg er en skraphaug.
- Bill. Dette er Eve Harrington. - Hei.
Min vidunderlige skraphaug. Mysteriene og drømmene man finner i en skraphaug.
Gud hjelpe meg-
Jeg elsker en psykotisk person.
- Hallo. Hva heter du? - Eve Harrington.
- Dere har allerede hilst. - Hvor?
- Her inne, for et øyeblikk siden. - Det er hyggelig.
- Du drar vel ikke? - Jeg tror det er best.
Det har vært... Jeg finner ikke ord for hvor hyggelig det har vært.
Nei, ikke gå.
Dere fire må ha så mye å snakke om før Mr Sampson drar.
Nei, bli her, er du snill.
Hør her. Vi setter Stanislavsky på flyet, så går vi et sted og snakker.
Vel, hvis jeg ikke er i veien...
Jeg kommer om et øyeblikk.
Lloyd, vi må dra.
God kveld, Margo.
- Jeg ringer deg i morgen. - Ikke for tidlig.
- Lykke til, geni. - Genier trenger ikke det. Jeg gjør.
- Jeg er ikke bekymret for deg. - Hold på tanken.
God kveld, Eve. Jeg håperjeg ser deg igjen snart.
- Jeg står hvorjeg pleier i morgen. - Ikke bare på den måten. Som en venn.
Det vil jeg gjerne.
- Det har vært en stor fornøyelse, Eve. - Det håperjeg, Mr Richards. God kveld.
God kveld.
Mrs Richards?
Jeg glemmer aldri denne kvelden.
Og jeg glemmer aldri deg som gjorde den mulig.
Og jeg glemmer aldri deg, Eve.
Hvor skulle vi den kvelden, Lloyd og jeg?
Rart med det man husker...
Og det man ikke husker.
Så du skal til Hollywood?
- Hvorfor? - Jeg bare lurte.
- Bare lurte på hva? - Hvorfor?
- Hvorfor hva? - Hvorfor du må dra... dit.
- Jeg må ikke. Jeg vil. - Er det pengene?
80% av det går til skatt.
Så hvorfor? Hvorfor, hvis du er den beste unge regissøren i teateret...
Teateret. Teateret.
Hvilke regler sier at teateret bare eksisterer i noen stygge bygninger
trengt sammen på én kvadratkilometer av New York City?
Eller London, Paris eller Wien?
Hør etter, Junior, og lær.
Vil du vite hva teateret er? Et loppesirkus. Og opera.
Og rodeo, karneval, ballett,
indianske stammedanser, dukketeater, et enmannsorkester - alt er teater.
Hvor enn det er magi og forstillelse og tilskuere, er det teater.
Donald Duck, Ibsen og The Lone Ranger.
Sarah Bernhardt og Poodles Hanneford. Lunt og Fontanne, Betty Grable.
Rex the Wild Horse, Eleonora Duse - alt er teater.
Du forstår ikke alle sammen. Du liker ikke alle sammen.
Hvorfor skulle du? Teateret er for alle - deg inkludert - men ikke ene og alene.
Så, ikke anerkjenn eller forkast.
Det er kanskje ikke ditt teater, men det er teater for noen, et sted.
Jeg stilte bare et enkelt spørsmål.
Og seg brukte munn.
Ikke noe personlig, Junior. Ikke ille ment.
Det er bare at det er så mye sludder i dette elfenbenstårnet de kaller teateret,
at av og til fårjeg nok.
Men Hollywood. Du må ikke bli værende der.
- Det er bare én film. - Så få kommer tilbake.
Jeg leser George Jean Nathan hver uke.
- Og Addison DeWitt. - Hver dag.
Du trengte ikke fortelle meg det.
Det er det siste - én øredobb.
Hvis det ikke er det, skal det bli. Jeg kan ikke finne den andre.
Kast det trist brevet. Det kjeder meg.
- Hvor kan den være? - Den vil dukke opp.
Jeg gir opp. Se i parykkene. Kanskje den sitter fast i en.
Ekte diamanter i parykk. For en verden.
- Hvor er kåpen min? - Akkurat der du la den fra deg.
Sømmene.
Han kan ikke ta øynene bort fra beina mine.
Som sitronskall i nylon.
Byron kunne ikke ha sagt det bedre.
Der.
Har du noen beskjeder? Hva vil du jeg skal fortelle Tyrone Power?
Bare gi ham telefonnummeret mitt. Jeg forteller ham det selv.
Ta dem med storm.
- Har du nøkkelen din? - Ser deg hjemme.
Jeg har et forslag. Det er ikke mye tid igjen.
Dere har ikke hatt et øyeblikk alene.
Og jeg kan ordne alt her og møte dere ved utgangen med billetten...
Hvis dere vil.
Jeg tror vi vil det svært gjerne.
- Sikker på at det er greit for deg? - Selvfølgelig.
- Litt av en jente, denne hvahunheter. - Eve. Jeg hadde glemt at de fantes.
Den mangelen på pretensjoner, den direkte væremåten og forståelsen.
Fortalte hun deg om teateret og hva det betydde?
Nei, jeg fortalte henne. Jeg kjeftet.
Alle verdens religioner samlet i én,
og vi er guder og gudinner.
Er det ikke tullete? Plutselig følerjeg denne store
beskyttelsestrangen for henne.
Et lam alene i vår store steinjungel.
- Ta vare på deg selv der borte. - De har indianerne under kontroll.
- Bill, ikke fall for en av pyntedukkene. - Jeg skal prøve.
Du er ikke store varpet. Du er innbilsk, tankeløs og rotete.
- Alle kan ikke være Gregory Peck. - Du er mottakelig for ungjenter.
Hvor barnslig skal du bli før du holder opp?
Jeg vil ikke være barnslig. Det holder med noen få år.
Og kutt ut det der nå.
Skal jeg miste deg, Bill? Skal jeg?
Klette øyebükk er du seks år gamma.
Klart.
RØYKING FORBUDT ETTER GATEN
Takk for hjelpen. Lykke til.
Hadet, Mr Sampson.
- Strikker du skjerf til meg? - Ring meg når du kommer frem.
Hei, Junior!
Hold et øye med henne. Ikke la henne bli ensom. Hun er et lam alene ijungelen.
Ikke bekymre deg.
Samme kveld hentet vi Eves ting... Hennes få, ynkelige eiendeler.
Hun flyttet inn i det lille gjesterommet i øverste etasje.
De neste tre ukene var som et eventyr, og jeg var som Askepott i siste akt.
Eve ble min søster, advokat, mor, venn, psykolog og politi.
Bryllupsreisen hadde begynt.
En gang til?
Fra nå av er det ikke applaus -
bare noe å gjøre til midtgangene er ryddet.
HVa. igjen?
Jeg kan se deg spille den siste scenen 1000 ganger og gråte hver gang.
Forestilling nummer 1000 av denne, hvis jeg spiller den så lenge,
vil foregå i en godt polstret dårekiste.
Jeg må si, man merker virkelig at Mr Sampson har vært borte en måned.
Det gjør man virkelig.
Spesielt hvis man er meg mellom nå og i morgen tidlig.
De nye hofteholderne er en størrelse mindre. Jeg kjenner det.
Kanskje noe vokste en størrelse større.
Du kan komme deg inn i hofteholderen og spille i to og en halv time.
Jeg kunne ikke kommet meg inn i hofteholderen på to og en halv time.
Du har ikke lagt merke til min siste lille oppussing.
Men du har gjort så mye. Hva er nytt?
Gardinene. Jeg lagde dem selv.
Nydelige. Er de ikke nydelige, Birdie?
Hen rivende.
Vi har nå alt en garderobe trenger bortsett fra en basketballkurv.
Du kan ikke engang bruke en glidelås!
Det var veldig omtenksomt av deg, Eve. Jeg setter pris på det.
Jeg kan ta denne til garderobedama.
- Ikke bry deg. Mrs Brown kommer snart. - Det er ikke noe bry.
Kan jeg driste meg til å si noe?
- Har du hørt ordet "fagforening"? - Skylder du avgift? Hvor mye?
- Jeg har ingen fagforening. Jeg er slave. - Vel?
Men garderobedamene har en og, nest etter en tenor,
er en garderobedame den mest nærtagende
tingen i underholdningsbransjen.
Hun har to ting å gjøre: hente klær og presse dem feil.
Og ikke la noen prøve å trenge seg inn.
Eve.
Vi bør la Mrs Brown hente garderoben.
- Hallo. - Telefonsamtalen til Beverly Hills er klar.
Telefonsamtalen? Hvilken telefonsamtale?
Er dette Templeton 89970? Miss Channing?
Ja, det er det, men jeg forstår ikke.
Vi er klare med samtalen du bestilte til klokken 24, California-tid, til Mr Sampson.
- Jeg bestme? - Værsågod.
Margo, for en vidunderlig overraskelse.
For en omtenksom, kjærlig ting å gjøre.
Bill. Harjeg blitt sprø, Bill?
- Du er jenta mi, er du ikke? - Det erjeg.
Da er du sprø.
- Når kommer du tilbake? - Jeg drar om en uke.
Filmen er i boks. Vi hadde førpremiere i går.
Åh, de førpremierene.
Som å sette opp utenbys, men skummelt. Det er ingenting man kan gjøre.
Man er fanget. Man er i en blikkboks.
Enten i blikkboks, cellofan eller pakket i et Navajo-teppe vil jeg ha deg hjem.
- Har du det travelt? - Veldig travelt, så vær rask.
Hadet, elskling. Sov godt.
Hei, vent. Du har ikke engang sagt det ennå.
Men, Bill. Du vet hvor høytjeg gjør det, men over telefonen...
Nå, virkelig. Det er barnslig.
Barnslig eller ikke. Det skjer ikke hver dag og jeg vil høre det.
- Vil du ikke si det, kan du synge det. - Synge det?
Som de telegramguttene pleide å gjøre.
Bill...
Det er bursdagen din.
Og hvem husket den? Hvem var der presis ved midnatt?
Gratulerer med dagen, elskling.
Opplesningen kunne vært bedre, men du sa det.
Nå "Mange lykkeønskninger for dagen".
Mange lykkeønskninger for dagen.
- Jeg får en fest, gjør jeg ikke? - Selvfølgelig. Bursdag og hjemkomst.
- Hvem skal jeg be? - Jeg vet alt om festen. Eve skrev til meg.
- Gjorde hun? - Hun har skrevet hver uke siden jeg dro.
Det vet du. Du forteller henne hva hun skal skrive.
- Jeg sendte gjesteliste, sjekk med henne. - Ja, det skal jeg.
- Hvordan går det med Eve? OK? - OK.
- Jeg elsker deg. - Jeg skal sjekke med Eve.
Jeg elsker deg også. Godnatt, elskling.
Vi ses.
Birdie.
Du liker ikke Eve, gjør du vel?
Vil du ha en grunn eller et svar?
- Et svar. - Nei.
- Hvorfor ikke? - Nå vil du ha en grunn.
- Hun jobber hardt. - Natt og dag.
- Hun er lojal og effektiv. - Som en agent med bare én klient.
Hun har bare omtanke for meg,
har hun ikke?
La oss si at hun tenker bare på deg, uansett.
- Hva mener du med det? - Det skal jeg si deg.
Som om...
Som om hun studerer deg.
Som om du var et skuespill, en bok, eller et sett blåkopier.
Hvordan du går, snakker, spiser, tenker...
Jeg er sikker på at det er flatterende. Det er ikke noe galt med det.
God morgen. Vel, hva synes du om min elegante, nye drakt?
Den ser bedre ut på deg enn på meg.
Det kan jeg forestille meg. Altjeg trengte var å ta inn litt her og legge ut litt der.
- Sikker på at du ikke vil ha den selv? - Sikker. Den er for syttenårig for meg.
Kom igjen, som om du er en gammel dame.
Jeg er på vei. Er det noe mer?
- Manuskriptet skal leveres. - Jeg har det.
Og de sjekkene til skattemyndighetene.
Her.
Jeg kan visst ikke komme på noe som du ikke har tenkt på.
Det er jobben min. Ser deg i ettermiddag.
Eve?
Bestilte du en samtale fra meg til Bill til midnatt, California-tid?
- Jeg glemte å fortelle deg det! - Ja, kjære, du glemte det.
Jeg trodde at du ville, på bursdagen hans.
Du har vært så travel i det siste. I går skulle jeg fortelle deg det før du gikk ut.
Jeg må ha vært i seng da du kom hjem.
Ja, du var vel det. Det var veldig omtenksomt av deg, Eve.
Mr Sampsons bursdag, jeg kunne ikke glemme den. Du ville aldri tilgitt meg.
Faktisk så sendte jeg ham et telegram selv.
Bills hjemkomst-og bursdagsfest... En epokegjørende kveld.
Selv før festen begynte, kunne jeg lukte katastrofe.
Jeg visste det. Jeg følte det selv da jeg kledde meg om til den forbannede festen.
- Er du ferdig? - Ryggen er åpen.
- Har ekstrahjelpen kommet? - Det er noen typer
kledd som hushjelper og butlere. Ringte du William Morris-byrået?
Du er ikke morsom. Skuespillere ville kostet mindre. Hva med maten?
Matleverandøren dro tilbake etter forrettene.
Den franske buktaleren lærte deg mye.
Det var ingenting han ikke visste.
Det er en melding fra bartenderen.
"Vet Miss Channing at hun bestilte husholdningsgin ved en feil?"
Det eneste jeg bestilte ved en feil er gjestene.
De bryr seg ikke om hva de drikker bare det brenner.
- Hvor er Bill? Han er sent ute. - Sent ute til hva?
- Ikke vær dum. Festen. - Han har vært her i 20 minutter.
Jeg synes det er rart at han ikke engang har kommet opp for å...
Kameramannen sa:
"Selv De Mille kunne ikke se noe hvis han så gjennom gale enden!" Så...
Ikke la meg ødelegge poenget. Er det ikke en historie for voksne?
Du har hørt den. Jeg så gjennom gale enden av kameraet.
Minn meg på å fortelle deg om den gangen jeg så inn i et artisjokkhjerte.
- Den vil jeg gjerne høre. - En vinterkveld foran peisen.
I mellomtiden, kan du sjekke forrettene, Eve?
Matleverandøren glemte dem. Lakken var ikke tørr eller noe sånt.
Selvfølgelig.
Ser ut som jeg skal ha en riktig så pyntet fest.
- Jeg trodde du var sen. - Vel, jeg er hedersgjesten.
Jeg ante ikke at du var her.
Jeg traff på Eve og hun fortalte meg at du kledde deg om.
Det har aldri stoppet deg før.
Hun ville høre om Hollywood. Hun virket så interessert...
- Hun er en jente med mange interesser. - Det er sjeldent i disse dager.
- En jente med mange sjeldne egenskaper. - Det virker sånn.
Det har du ofte pekt på.
Så mange egenskaper så ofte.
Lojalitet, effektivitet, plikttroskap, varme og hengivenhet, og så ung.
Så ung og så fager.
Jeg kan ikke tro at du finner på dette.
Det høres ut som noe fra et gammelt Clyde Fitch-stykke.
Clyde Fitch, selv om du kanskje ikke tror det, var lenge før min tid.
Jeg nekter alltid på at du var i Our American Cousin natten Lincoln ble skutt.
- Det er ikke morsomt. - Selvfølgelig er det det.
Det er for latterlig til å være noe annet.
Du vet hva jeg mener om aldersbesettelsen din.
Og dette med å bli sjalu fordi jeg snakket i ti minutter med en teatergal ungdom.
- 20! - 30 minutter, 40 minutter. Hva betyr det?
Teatergal. En ung dame med egenskaper.
Og jeg er lei av både den unge damen og hennes egenskaper.
Studerer meg som om jeg var et stykke eller en blåkopi.
Hvordan jeg går, snakker, tenker, sover.
Hvordan kan du ta anstøt av en ungdom som prøver å være som idolet sitt?
Slutt med å kalle henne en ungdom.
Tilfeldigvis så er det bestemte deler av mitt liv
som jeg vil ha ene-og eksklusive rettigheter og privilegier over.
- Hva, for eksempel? - Deg, for eksempel.
Dette er mitt stikkord for å ta deg i mine armer og berolige deg.
Men jeg gjør det ikke. Jeg er for sint.
- Skyldig! - Sint!
Det er enkelte karaktertrekk som du er berømt for, på og utenfor scenen.
Jeg elsker deg for noen og på tross av andre. Jeg lar dem ikke bli for viktige.
De er en del av ditt utstyr for å klare deg i det som kalles "vårt miljø".
Du må holde tennene spisse.
Men jeg vil ikke at du skal spisse dem på meg, eller på Eve.
- Hva med hennes tenner? Huggtenner? - De er ikke spisset ennå, og det vet du!
Selv om du dømmer en idealistisk, drømmende ungdom etter
bar-og amfetaminstandardene til dette stormannsgale samfunnet, vil ikke jeg det!
Eve Harrington har aldri med ord, uttrykk, tanke eller antydning
gitt uttrykk til meg for noe annet enn beundring for deg og glede for oss to.
Å antyde noe annet viser en paranoid usikkerhet du burde skamme deg over.
Kutt. Lag kopi. Hva skjeri neste filmrull? Blirjeg dratt avgårde til slangehullet?
Miss Channing?
Forrettene er her. Er det noe annetjeg kan gjøre?
Takk, Eve. Jeg tar en martini, veldig tørr.
Jeg ordner det.
- Hva vil du ha? - Milkshake?
En martini, veldig tørr, er du snill.
- Festen er i andre etasje. - Hei, Bill.
- Hallo, Mrs Richards. - Hvordan går det, kjære?
God kveld, Mr Richards. Mr Fabian.
- Kan jeg ta kåpen din? - Jeg kan ta den opp.
- Vær så snill. - Takk.
- Hei. - Hei, Margo.
- Huset ser nydelig ut. - Jeg liker den jenta.
Den rolige elskverdigheten.
Blant så mange rolige egenskaper.
Skal Vi?
- Jeg er så glad du har tatt imot Eve. - Jeg er så glad for at du er glad.
Du har ikke akkurat drevet sosialhjelp. Hun har tjent til sitt opphold.
Du hadde et rotete inventar da hun tok over.
Varer som lå strødd i hele butikken.
- Du blander Margo med en billigbutikk. - Si Bergdorf Goodman.
Alt på sin rette hylle, hva, Max? Alt bundet i små bånd.
Jeg kunne dø nå og ingen ville blitt forvirret.
- Hva med deg, Max? - Hva med meg hva?
Hva om du falt død om. Hva med ditt inventar?
Jeg skal ikke falle død om.
For en uhyggelig samtale.
- Takk. - Ingen årsak.
Max!
Fife!
"Ungdommen" kommer ned hvert øyeblikk, med mindre du vil ta drinken opp til henne.
Jeg kan hente en ny... Karen, du er en Gibson-jente.
Atmosfæren er veldig macbethisk.
- Hva har skjedd og hva skal skje? - Hva er det han snakker om?
- Macbeth. - Vi har sett deg sånn før.
Er det over eller skal det til å begynne?
Fest sikkerhetsbeltene. Dette blir en humpete kveld.
- Margo, elskling! - Hvordan går det?
Enchantée til deg også.
Jeg husker, Addison, atjeg strøk deg fra gjestelisten. Hva gjør du her?
Kjære Margo, du var en uforglemmelig Peter Pan. Du må spille den igjen snart.
- Husker du Miss Caswell? - Nei. God dag.
- Vi har ikke møttes før. - Hun er skuespiller.
Gikk ut av Copacabana Teaterskole.
Eve.
- God kveld, Mr DeWitt. - Jeg visste ikke at dere kjente hverandre.
Dette må være, endelig, vår formelle introduksjon.
- Til nå har vi bare møttes i forbifarten. - Det var sånn du traff meg. I forbifarten.
Dette er en gammel venn av Mr DeWitts mor.
- Miss Caswell, Miss Harrington. - God dag.
Jeg har lenge ønsket at du skulle møte Eve.
Du må ha vært for sjenert til å nevne det.
- Du vet om hennes interesse for teateret? - Vi har det til felles.
Da må dere to ha en lang prat.
Jeg er redd Mr DeWitt vil finne meg kjedelig etter en kort stund.
Du vil ikke kjede ham, kjære. Du vil ikke få sjansen til å si noe.
Claudia, kom hit.
Ser du den mannen? Det er Max Fabian, produsenten.
Nå, gå og gjør deg selv en tjeneste.
Hvorfor ser de alltid så ulykkelige ut?
For det er det de er. Nå gå og gjør ham lykkeligere.
Ikke bekymre deg for henne. Hun er i trygge hender.
Amen!
- Liebestraum. - Jeg spilte det nettopp.
- Spill det igjen. - Men det var fjerde gang på rad.
Da blir dette den femte.
Mange av gjestene dine lurer på om de kan få se på liket.
- Hvor er det lagt? - Det har ikke blitt lagt ut.
Vi er ikke ferdige med balsameringen.
Faktisk så ser du på det.
Etterlevningene av Margo Channing...
som sitter.
Mitt siste ønske er å begraves sittende.
Ville det ikke føles naturlig å bukke?
Du vet ingenting om følelser, naturlige eller unaturlige.
Gjestene dine lurte også på om musikken ikke kunne være
en anelse mer... skal vi si, gladere?
Hvis gjestene mine ikke liker seg her,
foreslårjeg du tar dem med til barnerommet
hvor dere vil føle dere mer hjemme.
Margo, har du tilfeldigvis noe natron i huset?
Stakkars Max. Hjertebrann?
Det er den Miss Caswell.
Jeg skjønner ikke at hun ikke har gitt Addison hjertebrann.
- Ikke noe hjerte å brenne. - Alle har et hjerte, bortsett fra noen.
Selvfølgelig harjeg natron.
Jeg har en boks i spiskammeret.
Vi setter navnet ditt på den. "Max Fabian."
Den skal alltid stå der bare for deg.
La resten av verden slite seg ut for penger.
Det er venner som teller.
- Og jeg har venner. - Jeg elsker deg, Max. Virkelig.
Jeg elsker deg.
Kom til spiskammeret.
Hun elsker meg som en far. Og hun er full.
Her er den, Maxie kjære.
En god rap og du blir kvitt Miss Caswell.
Situasjonen jeg er i er ikke av typen man kan rape seg ut av.
- Jeg ga et løfte. - Til Miss Caswell? Hva?
Om en prøve på denne rollen vi bytter ut.
Hva heter hun? Din søster?
- En? - Nei, to, er du snill.
Hvis hun kan spille, er det ikke så dumt.
Hun ser ut som om hun kan brenne ned en plantasje.
Akkurat nå følerjeg at det er en som brenner i meg.
- Når er prøven? - Om et par uker.
Hør her. Hva om jeg leser med henne?
- Vil du det? - Hva som helst for å hjelpe deg, Max.
Det kallerjeg samarbeid. Takk for det.
Ingen årsak. Og nå kan du gjøre meg en stor tjeneste.
Bare si hva det er.
Gi Eve Harrington en jobb på kontoret ditt.
Det virker fort på deg.
Jeg ville ikke drømme om å ta den jenta fra deg.
Du sa selv at inventaret mitt var i orden, og alle varene satt på plass.
Hvis jeg holdt henne her uten noe å gjøre, ville jeg stå i hennes vei.
- Og du trenger henne, Max. - Hva skulle hun gjort?
Hun vil være til hjelp. Lese manuskripter,
intervjue folk du trenger å se, bli kvitt de du ikke vil se.
Du blir en mann med fritid, Maxie.
- Vel... - Tenk på helsen din.
Mer tid til å slappe av i den friske luften på veddeløpsbanen.
- Jeg tror ikke det er noen god idé. - Lover du?
- Lover. - Det er min Max.
Der er dere.
Max, Karen har bestemt at vi skal dra.
- Hvor er hun nå? - På rommet ditt.
Hvis du vil unnskylde meg, gårjeg og sier fra til Miss Caswell.
- Hvem er igjen der ute? - For mange.
Og dessuten så har du en ny gjest. En filmstjerne fra Hollywood.
Huff! Og jeg sendte autografboken på rens.
Du misliker meg nårjeg er sånn, gjør du ikke?
Ikke egentlig. Men noen ganger skulle jeg ønske jeg forsto deg bedre.
- Når du gjør det, fortell meg. - Det skal jeg.
- Hvordan går det med det nye? - Skuespillet? Åh, greit.
Cora. Fremdeles en jente på 20?
Rundt 20. Det er ikke viktig.
Er det ikke på tide at det ble viktig?
- Hva mener du? - Ikke vær unnvikende.
Margo, du har ingen alder.
Miss Channing er tidløs. Sagt som en pressesekretær.
Jeg vet hva jeg snakker om. Det er mine skuespill.
Sagt som en forfatter.
Lloyd, jeg er ikke rundt 20 eller rundt 30.
For tre måneder siden ble jeg 40 år gammel.
40! Fire-null.
Det glapp ut. Jeg hadde ikke tenkt å innrømme det.
Nå føler jeg plutselig at jeg har kledd av meg alt.
For tusenvis av mennesker er du så ung som du vil.
Så ung som de vil, mener du.
Jeg er ikke interessert i om folk trorjeg er seks eller 600.
Bare én person, stemmer ikke det?
Du vet hva dette dreier seg om. Det har lite å gjøre med om du kan spille Cora.
Det har alt å gjøre med at du har kranglet med Bill.
Bill er 32. Han ser 32 ut.
Han så ut som det for fem år siden. Han vil se ut som det om 20 år.
Jeg hater menn.
Ta det med ro, Lloyd. Jeg skal spille.
Jeg kan ha på sparkebukse og komme inn og trille tønnebånd, om du vil.
Hvem kommer på denne tiden av døgnet? Det er på tide folk dro hjem.
Hold opp den kåpen.
- Hvem sin er det? - En filmstjerne fra Hollywood.
- Flyet hennes kom inn sent. - Nedslående, er det ikke?
Kvinner med slike peiser der det aldri blir kaldt en gang.
Hollywood.
Si meg, Eve. Hvordan går det med deg? Lykkelig?
Det skulle vært et nytt ord for lykke.
Å være her med Miss Channing har vært en... Jeg har bare ikke ord.
Hun har vært så vidunderlig, gjort så mye for meg.
Lloyd sier Margo kompenserer for underspill
på scenen med å overspille i virkeligheten.
Ved siden av den sobelen, ser min nye mink ut som en gammel sengejakke.
Du har gjort din del, Eve. Du har gjort underverker for Margo. Godnatt.
- Mrs Richards? - Karen.
Karen.
Er det ikke fryktelig? Jeg skal til å be deg om en tjeneste til,
etter alt du har gjort allerede.
Ingen har gjort så mye.
Slutt å tenke på deg selv som en av de 100 mest trengende.
- Hva er det? - Miss Channings saker er i god orden,
så det er ikke nok til å holde meg så travel som jeg burde være.
Ikke atjeg ville vurdert noe som ville ta meg vekk fra henne.
Men her om dagen da Mr Fabian fortalte Miss Channing
at hennes reserve skulle ha barn og at de måtte erstatte henne...
- Vil du være Margos nye reserve? - Jeg tillater meg ikke å tenke på det.
Men jeg kjenner rollen så godt, og alle delene av oppsettingen,
det er ikke nødvendig å lære opp en ny jente.
Tenk om jeg måtte gå på scenen en kveld
foran et publikum som kom for å se Margo Channing.
- Jeg kunne ikke gjort det. - Jeg ville ikke bekymre meg for det.
Margo går aldri glipp av en forestilling. Kan hun gå, krype eller rulle, spiller hun.
- Forestillingen må gå sin gang. - Nei, kjære. Margo må gå sin gang.
Jeg ser ingen grunn til hvorfor du ikke kan være reserve.
- Tror du Miss Channing vil like det? - Jeg tror hun vil juble.
- Men Mr Richards og Mr Sampson? - De gjør som de får beskjed om.
Så... vil du snakke med Mr Fabian om det?
- Selvfølgelig. - Du vil ikke glemme det?
Jeg vil ikke glemme det.
Jeg takker deg visst alltid for et eller annet.
Sengen ser ut som den spiller dødt dyr.
- Hvilken er sobel? - Men hun kom nettopp.
Vel, hun er på vei med halvparten av mennene på slep.
- Det er bare en pelskåpe. - Hva ventet du? Levende sobel?
Diamantkrage, gullermer. Du vet-filmfolk.
Eldre statsmenn fra teater eller kino
forsikrer folket om at skuespillere og skuespillerinner bare er vanlige folk,
og overser det faktum at deres største tiltrekning for publikum
er deres fullstendige mangel på likhet med normale mennesker.
Der har vi noe en jente kunne ofre ting for.
- Og sannsynligvis har gjort. - Sobel.
- Sobel? Sa hun sobel eller Gable? - Begge to.
Vi har alle abnormaliteten til felles.
Vi er en art som er atskilt fra resten av menneskeheten, vi teaterfolk.
Vi er de opprinnelige forviste personene.
Du trenger ikke lese spalten hans i morgen, Eve. Du hørte den nettopp.
- Jeg er ikke enig, Addison. - Det er din spesielle abnormalitet.
Jeg er enig i at det er et element av det sære i teateret.
Det stikker seg ut, det har spotlighter på og et hornorkester.
Men det er ikke vanlig eller standard. Hvis det var det, ville ikke teateret overleve.
- Kelner. - Det er ikke en kelner. Det er en butler.
Jeg kan ikke rope "butler", kan jeg vel?
Kanskje noen heter Butler.
Du har et poeng. Idiotisk, men et poeng.
Jeg vil ikke lage vanskeligheter. Altjeg vil ha er en drink.
- Overlat det til meg. Jeg skaffer deg en. - Takk, Mr Fabian.
Godt gjort. Jeg kan se karrieren din løfte seg opp i øst som solen.
- Hva sa du? - Teateret er ni tideler hardt arbeid.
Arbeid på den harde måten - med svette, flid og faglig dyktighet.
Å være en god skuespiller eller skuespillerinne, eller noe i teateret,
betyr å ville være det mer enn noe annet.
Ja. Ja, det gjør det.
Det betyr en konsentrering av ønske eller ambisjon og ofring
som ingen andre yrker krever.
Og mannen eller kvinnen som godtar de vilkårene kan ikke være vanlig,
kan ikke være hvem som helst.
Å gi så mye for nesten alltid så lite.
"Så lite"?
Sa du "så lite"?
Om ikke annet er det applausen.
Jeg har stått bak scenen og hørt applausen.
Det er som...
Som om bølger av kjærlighet kommer over rampelysene og omhyller deg.
Tenk - å vite hver kveld at hundrevis av mennesker elsker deg.
De smiler, øynene deres skinner, du har gledet dem.
De vil ha deg. Du hører til.
Bare det alene er verdt alt.
Ikke reis deg. Og slutt å oppføre deg som om jeg var dronningmoren.
- Jeg mente ikke... - Utenfor en bikube, Margo,
er du hverken dronningaktig eller moderlig.
Du er i en bikube, kompis.
Vi er alle travle små bier, fulle av stikk, som lager honning natt og dag.
- Er vi ikke? - Margo, virkelig.
Ikke spill guvernante, Karen.
Jeg har ikke din urokkelige gode smak.
Jeg skulle gjerne gått på Radcliffe, men far ville ikke høre på det.
Han trengte hjelp bak en kortevaredisk.
Jeg er uhøflig nå, er jeg ikke? Eller skulle jeg si, er jæ'kke?
Du er full av fyllerør og selvmedlidenhet. Du er glimrende.
Hva med å gi oss for i kveld?
Og du utgir deg for dramatiker.
En situasjon rik på muligheter, og alt du kan tenke på er å "gå og legge seg".
- Det er en god tanke. - Den kan ikke spilles.
Som en ikkeprofesjonell, synes jeg det er en utmerket idé. Unnskyld meg.
Udramatisk, kanskje, men praktisk.
- Lykkelig liten husmor. - Kutt ut.
Dette er mitt hus, ikke et teater. I mitt hus er du gjest, ikke regissør.
Så slutt å være en stjerne og behandle gjestene dine som birolleinnehavere.
- Ikke trett. - Det er på tide vi gjør det.
Margo må forstå at det som er tiltrekkende på scenen ikke alltid er det av scenen.
Greit!
Jeg går til sengs.
Du kan være vert. Det er din fest. Gratulerer med dagen. Velkommen hjem.
Og vi som skal dø hilser deg.
Trenger du hjelp?
Legge meg i sengen? Ta av klærne mine, holde meg på pannen?
Pakke meg inn, slå av lysene og liste deg ut på tå?
Eve ville gjort det, ikke sant, Eve?
- Om du vil. - Jeg vil ikke.
- Jeg gjemte at seg hadde den. - Det gjorde 'xkke seg.
Synd. Vi går glipp av tredje akt.
De skal spille den av scenen.
- Kommer du, Max? - Om et øyeblikk.
Eve, du må 'xkke bry deg for mye om Margo, seN om seg gjør det.
Det må være en grunn, noe jeg har gjort uten å vite det.
Grunnen er Margo, og ikke prøv å forstå det. Einstein ville ikke gjort det.
Men hvis jeg har fornærmet henne, av alle mennesker...
Eve... Jeg er også glad i Margo. Men jeg kjenner Margo. Og nå og da,
er det ingenting jeg heller vil gjøre enn å gi henne et spark i baken.
Vel, hvis hun må slå ned på noen,
er det like greit at det er meg.
- Max skal kjøre oss. - Godnatt.
- Godnatt.
Mrs Richards? Du glemmer det vel ikke? Det vi snakket om tidligere?
Nei, Eve. Jeg glemmer det ikke.
MARGO CHANNING "MODNET l EIK"
Hvorfor så fjern, Addison?
Du burde være ved din lille venninnes side med moralsk støtte.
Miss Caswell er derjeg ikke kan gi noen støtte, moralsk eller annen.
I damenes skal vi si "salong"?
Hvor hun er veldig dårlig.
Det betyr lykke før en prøve.
Miss Caswell hadde hellet med seg for sent. Prøven er over.
Det kan den ikke være. Jeg kom for å lese med Miss Caswell. Jeg lovte Max.
Prøven var klokken 14.30. Nå er den nesten 16.00.
Sier du det? Jeg må begynne å bruke klokke. Jeg har aldri brukt klokke før.
Hvem leste med Miss Caswell?
- Bill? Lloyd? - Nei.
- Vel, det kan ikke ha vært Max. Hvem? - Din reserve, selvfølgelig.
Det er unaturlig at man lar en jente som er høygravid...
Jeg snakker om din nye og ikkegravide reserve, Miss Eve Harrington.
Eve? Min reserve?
- Visste du det ikke? - Selvfølgelig visste jeg.
Du bare glemte det?
Hvordan... var Miss Caswell?
For å være ærlig, så huskerjeg ikke.
- Du bare glemte det? - Fullstendig.
Ingen andre kan heller fortelle deg hvordan Miss Caswell leste,
eller om Miss Caswell leste eller hoppet på hoppestokk.
Var hun så dårlig?
Margo, jeg har bodd på teateret som en trappistmunk bor i sin tro.
Jeg har ingen annen verden, intet annet liv.
En sjelden gang oppleverjeg det øyeblikket av åpenbaring
som alle sanne troende venter på og ber om. Du var en.
Jeanne Eagels en annen, Paula Wessely, Hayes. Det er andre, tre eller fire.
Eve Harrington vil være blant dem.
Jeg antar hun leste bra.
Det var ikke lesning, det var en opptreden.
Dyktig, levende, noe laget av musikk og ild.
Så bra.
Med tiden vil hun bli det du er.
En masse av musikk og ild.
Det er meg. Gammelt instrument med gnister.
Si meg, ble... Bill også revet med?
- Eller var du for full av åpenbaring? - Bill sa ikke noe.
Men Lloyd hørte på stykket sitt som om det
hadde blitt skrevet av noen andre, sa han.
Det hørtes så friskt ut, så nytt, så fullt av mening.
Så bra for Lloyd. Så bra for Eve. Så bra for alle.
Eve var utrolig beskjeden. Hun insisterte på at hun ikke fortjente noe av æren.
At Lloyd følte det slik fordi hun leste replikkene som han hadde skrevet dem.
Underforstått atjeg ikke leste dem som de var skrevet?
Hverken ditt navn eller din opptreden ble nevnt i løpet av samtalen.
Føler du deg bedre, kjære?
Som om jeg har svømt Den engelske kanal. Hva nå?
Ditt neste skritt, som jeg ser det, burde være i retning fjernsyn.
Si meg. Har de prøver for fjernsyn?
Det er alt fjernsyn er, min kjære. Bare prøver.
Margo, elskling.
Beklager så mye atjeg var sen. Lunsjen var lang, og jeg kunne ikke finne drosje.
- Hvor er Miss Caswell? Åh, hallo, Eve. - Hallo, Miss Channing.
Hvordan klarer du deg på Mr Fabians kontor?
Nå, Max, du må ikke drive barnet for hardt bare fordi du ga et løfte.
Som du ser, harjeg også holdt løftet.
Det er over.
- Hva er over? - Prøven.
- Eve leste med Miss Caswell. - Eve? Så bedårende.
Hvordan fikk du ideen til å la Eve lese med Miss Caswell?
- Hun er din reserve. - Eve? Min reserve? Det ante jeg ikke.
Hun begynte for en uke siden.
Jeg har ikke sett henne bak scenen, men med
så mange folk som henger rundt... vel, vel.
Så Eve arbeider ikke for Max allikevel.
Max, din beregnende mann.
Miss Channing, jeg kan ikke få sagt hvor glad jeg er at du kom så sent.
- Virkelig, Eve? Hvorfor? - Jeg ville aldri hatt mot til å lese ellers.
- Hvorfor ikke? - Hvis du hadde kommet midt i,
kunne jeg ikke ha fortsatt.
Så synd. AII den ilden og musikken slått av.
- Hvilken ild og musikk? - Du Vil ikke forstå.
Hvordan var Miss Caswell?
Tilbake til Copacabana.
Men Eve, Margo. La meg fortelle om Eve.
Jeg var skrekkelig, Miss Channing. Jeg kan ikke være noens reserve,
spesielt ikke din.
Du undervurderer nok deg selv. Det gjør du alltid.
Du skulle fortelle meg om Eve.
- Du ville vært stolt av henne. - Helt sikkert.
- Hun var en åpenbaring. - For deg også?
- Hva mener du med det? - Det må ha vært en åpenbaring
at en 24-år-gammel karakter ble spilt av en 24-år-gammel skuespillerinne.
- Det er ikke poenget. - Det er poenget.
Det må ha virket så nytt og friskt for deg,
så spennende, å få replikkene dine lest akkurat som du skrev dem.
- Addison. - Så fullt av mening, ild og musikk.
Du har snakket med den giftige skravlekjerringa DeWitt.
I dette tilfellet, like pålitelig som almanakken.
Du visste da du kom inn at Eve var reserven din.
Spilte den barnslige katt-og musleken.
Ikke mus. Aldri mus. Rotte, om noe.
Din evne til å lage et barslagsmål av en helt uskyldig misforståelse.
Helt uskyldig? Menn har blitt hengt for mindre.
Jeg blir løyet til, angrepet bak min rygg,
anklaget for å lese stykket ditt som om det var Evangeliet.
Det harjeg aldri sagt.
Det høres ut som om noen andre har skrevet stykket ditt.
Hvem hadde du i tankene?
Arthur Miller? Sherwood? Beaumont og Fletcher?
' Ka” Jeg Si noe? - Nei! '
Tror du Miller eller Sherwood ville tåle det tulletjeg får fra deg?
Hold deg til Beaumont og Fletcher. De har vært døde i 300 år!
Alle dramatikere skulle vært døde i 300 år!
Det ville ikke løst noen av problemene deres, siden skuespillerinner aldri dør!
Stjernene dør aldri og forandrer seg aldri.
Du kan bytte ut denne stjernen når du vil
med en ny og frisk og spennende en, fullt utstyrt med ild og musikk.
Når du vil, fra og med kveldens forestilling.
Dette er en diskusjon for advokater.
Dette angår en kontrakt som du ikke kan skrive om etter behag.
Truer du meg med å gå rettens vei, Mr Fabian?
- Bryter du kontrakten? - Svar på spørsmålet mitt.
- Hvordan kan jeg true? Jeg er døende. - Jeg hører deg ikke.
- Jeg sa jeg er en døende mann! - Ikke før siste apotek
har solgt sin siste pille.
Jeg vil aldri forstå prosessen som fører til at en kropp med stemme
plutselig tror at den er en tenker.
Akkurat når bestemmer en skuespillerinne
at det er hennes ord hun sier og hennes tanker hun uttrykker?
Vanligvis på det tidspunktet når hun må skrive om og tenke på nytt
for å få publikum fra å forlate teateret.
Det er på tide at pianoet forstår at det ikke har skrevet konserten!
Og du, gårjeg ut fra, er Paderewskien som spiller sin konsert på meg, pianoet?
Hvor er Prinsesse Ild og Musikk?
- Hvem? - Ungdommen. Junior.
- Borte. - Jeg må ha skremt henne bort.
Ikke overraskende. Noen ganger skremmer du meg.
Stakkars lille blomst. Lot bladene falle og pakket kofferten.
- Ikke bland sammen metaforene dine. - Jeg blander sammen detjeg vil!
Bare en kropp med en stemme. Ingen tanker.
For en kropp. For en stemme.
Den forhenværende agurknyttjournalisten. Ingen kropp, stemme - bare tanker.
- Gongongen lød, kampen er over, ro deg. - Jeg vil ikke roe meg ned.
Ikke ro deg ned.
- Du er skrekkelig tolerant, er du ikke? - Jeg prøver skrekkelig hardt.
Trengs ikke. Jeg vil ikke bli tolerert, og jeg vil ikke bli konspirert mot.
- Da er vi i gang. - For noe tull. Hva tar du meg for?
Lille Nell fra landet? Har vært reserven min i en uke uten atjeg visste det.
- Holdt hemmelig, utvilsomt. - Ikke la deg bli revet med.
Kommer hit for en prøve når alle vet atjeg skal komme,
- og gir en opptreden ut av løse luften. - Du har vært gjennom alt det med Lloyd.
Dramatikeren skaper ikke opptredenen. Den skjer ikke bare.
Full av ild og musikk og jeg vet ikke hva.
Grundig innstudert, utvilsomt.
Full av de Bill Sampson-grepene.
- Jeg er lei av disse paranoide utbruddene. - Paranoide?
Jeg visste ikke at Eve var reserven din før i ettermiddag.
- Fortell det og resten til Dr Freud. - Jeg forteller det til deg for siste gang.
For du må slutte å såre oss begge med disse paranoide anfallene.
- Det ordet. Jeg vet ikke hva det betyr. - Det er på tide du fant det ut.
Jeg elsker deg. Jeg elsker deg.
- Du er vakker og intelligent. - En kropp med en stemme.
En vakker og intelligent kvinne, og en stor skuespillerinne.
En skuespillerinne på toppen av karrieren. Du har all grunn til å være lykkelig.
- Unntatt lykke. - AII grunn.
Men på grunn av en ustyrlig drivkraft, lar du en ubetydelig sak med en ungdom...
En ungdom!
...en ungdom som Eve gjøre deg til en furie.
Nå, en gang for alle, kutt ut.
Det er tydelig at du ikke er en kvinne.
- Jeg har vært klar over det en stund. - Jeg er det.
Jasså.
Ikke vær nedlatende.
Kom igjen, reis deg. Jeg spanderer en drink.
Jeg har kanskje sett bedre dager, men jeg kan ikke kjøpes for prisen på en cocktail.
Som en salt peanøtt.
- Margo, la oss skvære opp. - Vilkårene er for høye.
Bare være glad? Bare slutte alt dette tullet med Eve?
- Og Eve og jeg? - Det er ikke tull.
Men hvis jeg sier det, som nå nettopp... Hørte du på meg?
- Er ikke det nok? - Jeg skulle ønske det var det.
Så hva ville være nok?
Hvis vi giftet oss?
Jeg vil ikke at du skal gifte deg med meg bare for å bevise noe.
Du har hatt så mange grunner til å ikke gifte deg med meg.
Margo, fortell meg hva dette dreier seg om.
Jeg vet ikke, Bill.
Det er bare en følelse. Jeg vet ikke.
Jeg tror du vet.
Men du vil eller kan ikke fortelle meg.
Jeg sa tidligere at det ville bli mitt siste forsøk, og jeg mente det.
Jeg vet ikke hva annetjeg kan gjøre.
Vi ender vanligvis opp med å krangle når teppet faller.
Når det kommer opp igjen er alt fint.
Men ikke denne gang.
Ingen dramatiker i verden kunne fått meg til å tro at
dette kunne skje mellom to voksne.
Hadet, Margo.
Bill?
Hva skal du?
Lete etter Eve?
Det gjør plutselig det hele troverdig.
Lloyd.
- Lloyd, hva skjedde? - Opp hit, det er hvorjeg har det.
Av alle stjernebefengte, arrogante, hysteriske...
- Margo igjen. - 09 igjen og igjen.
- To timer for sent til prøven. - Det er tidsnok for Margo.
Og så en barnslig sak om at hun ikke visste at Eve var reserven hennes.
- Det er mulig hun ikke visste. - Hun visste.
Addison fortalte henne hvor glimrende Eve hadde lest rollen.
Karen, la meg fortelle deg om Eve. Hun har alt. Den fødte skuespillerinne.
- Følsom, forstående, ung, spennende... - Du går tom for adjektiver, kjære.
Alt en dramatiker først tenker på å ville skrive om,
inntil skuespillet blir et redskap for Miss Channing.
Margo har ikke vært dårlig for stykket.
Margo er storartet. Hun vet det, det er problemet.
Hun kan spille Peck's Bad Boy alt hun vil, og hvem kan stoppe henne?
Hvem skal gi henne det sparket bak hun trenger og fortjener?
Det blir en koselig helg.
- Hva blir? - Vi kjører ut på landet i morgen.
Bare vi fire. Bill, Margo, du og jeg.
Vel, vi har hatt helger før uten å snakke.
Bare pass på å låse inn alle stumpe redskaper og objekter som kan kastes.
Newton, sies det, tenkte på tyngdekraften da et eple falt på hodet hans.
Om mannen som oppfant dampmaskinen, han stirret på en tekjele.
Men ikke jeg. Min store idé kom til meg da jeg satt på sofaen.
Det sparket bak for Margo. Gudene vet hun fortjente det.
Fra meg, fra Lloyd, fra Eve, Bill, Max og så videre.
Vi hadde alle fått kjenne sparkene fra henne ofte nok.
Men hvordan? Svaret surret rundt meg som en flue.
Jeg hadde det.
Men jeg slo det fra meg. Skrike og skjelle ut var en ting,
men dette kunne bety...
Hvorfor ikke? "Hvorfor" sa jeg "ikke?"
Alt ville virke helt legitimt. Og bare to menneskeri verden ville vite om det.
Dessuten ville sparket lande der det ville gjøre mest godt for alle.
Det var ikke mer enn en harmløs spøk
som Margo selv ville være den første til å more seg over.
Det var ingen grunn til at jeg ikke kunne fortelle henne... med tid og stunder.
Hallo. Kan du vennligst hente Miss Eve Harrington til telefonen?
Det er i orden. Jeg venter.
Det var en kald helg, ute og inne.
Bill kom ikke i det hele tatt.
Margo visste ikke hvor han var og brydde seg ikke... sa hun.
På et vis kom vi oss gjennom søndagen,
og da vi kjørte Margo til stasjonen sent mandag ettermiddag,
hadde hun og Lloyd smeltet nok til å være høflige mot hverandre.
- Hvor mye er klokken? - For et minutt siden var den 17.42.
Nå er den 17.43. Når du spør igjen om et minutt...
Jeg vil ikke at Margo skal miste toget. Som det er, vil hun knapt rekke teateret.
17.55. Vi kommer på stasjonen i god tid.
Det lille stedet "bare to timer fra New York".
Det er en av de tingene jeg ikke forstår,
som å samle på skrumpede indianske hoder.
Du skulle vite hva det er og ønske litt fred og ro.
Fred og ro er for biblioteker.
Lloyd. Vær så snill.
Bare en liten skrens, det er alt. Denne veien er som glass.
- Karen og jeg vil ikke ha en ulykke. - Jeg har ikke tenkt å ha en ulykke.
Det er ikke viktig om du har tenkt til det. Vi bruker langt undertøy.
Hva er dette?
Vi kan ikke være tomme for bensin.
Jeg fylte tanken i går. Var den ikke full da du kjørte til Brewster i dag tidlig?
Jeg så ikke etter. Du vet at jeg ikke legger merke til de tingene.
Helt utrolig.
- Hvor mye tid har vi? - Rundt ti minutter.
- Hvor langt er det til stasjonen? - Rundt fem eller seks kilometer.
- Noen hus hvor vi kan låne bensin? - Det er ikke så mye langs denne veien.
Ikke mange biler heller. Ingen stor sjanse for skyss.
Ikke noe vits å sitte her. Jeg går oppover en kilometer, bare i tilfelle.
- Vil du ha den på? - Det spiller ingen rolle.
Jeg avskyr billige følelser.
Karen?
Nei, takk.
- Jeg har ikke vært så hyggelig i helgen. - Vi har alle vært litt anspente i det siste.
Når jeg tenker på det, har jeg ikke vært hyggelig på uker. Jeg beklager virkelig.
Mer enn noen andre jeg kjenner, vil jeg ikke at du og Lloyd er sinte på meg.
Vi er aldri ordentlig rasende. Vi blir bare sinte på samme måte som deg.
Vi kjenner deg for godt.
Så mange mennesker kjenner meg.
Bare jeg gjorde det. Bare noen kunne fortelle meg om meg.
Du er Margo. Bare... Margo.
Og hva er det? Bortsett fra noe som er stavet i lyspærer, menerjeg.
Bortsett fra et temperament, som for det meste består av å veive med kosteskaftet
og rope av mine lungers fulle kraft.
Spedbarn oppfører seg på samme måte.
De skaper seg og oppfører seg dårlig. De ville blitt fulle hvis de visste hvordan,
når de ikke kan få det de vil ha.
Når de føler seg uønsket, usikre eller...
uelsket.
- Hva med Bill? - Hva med Bill?
Han er forelsket i deg.
Mer enn noe annet i denne verden, elskerjeg Bill. Og jeg vil ha Bill.
Og jeg vil at han skal ville ha meg.
Men meg, ikke Margo Channing.
Hvis jeg ikke kan skille dem, hva med ham?
Hvorfor skulle han og hvorfor skulle du?
Bill er forelsket i Margo Channing. Han har kranglet med,
arbeidet med og elsket henne.
Men om ti år vil Margo Channing ha opphørt å eksistere.
Og det som er igjen vil være... hva?
Margo, Bill er bare åtte år yngre enn deg.
De årene strekker seg etter som årene går. Jeg har sett det skje for ofte.
Ikke med deg, ikke med Bill.
Er det ikke det de alltid sier?
Varmen virker ikke hvis motoren ikke gjør det.
Dumt, ikke sant? Skulle tro de ville ordne det så folk kan sitte i bilen og varme seg.
Om Eve.
Jeg har oppført meg ganske skammelig mot henne også.
- Vel... - Ikke let etter unnskyldninger.
Ikke her og nå som jeg skal være ærlig.
La oss si atjeg har vært overfølsom for...
Vel, for det faktum at hun er så ung, så feminin og så hjelpeløs.
Så mange ting jeg vil være for Bill.
Rart, en kvinnes karriere. Tingene man lar slippe på vei opp så man kan stige fortere.
Man glemmer at man trenger dem igjen når man vender tilbake til å være kvinne.
Det er en karriere alle hunkjønn har til felles, enten vi liker det eller ei.
Å være kvinne.
Før eller siden, må vi jobbe med det.
Uansett hvor mange andre karrierer vi har hatt eller ønsket oss.
Og i siste instans, er ingenting verdt noe hvis man ikke kan
se opp rett før middag eller
snu seg i sengen, og der er han.
Uten det, er man ikke en kvinne.
Man er noe med et stort kontor eller... en bok full av utklipp.
Men man er ikke en kvinne.
Senk teppet. Slutt.
Margo. Margo, jeg vil at du skal vite hvor lei meg jeg er for dette.
- For hva? - Dette.
Jeg får ikke sagt hvor lei meg jeg er.
Ikke tenk på det. Et av skjebnens lystige pek.
Du tappet tross alt ikke bensintanken selv.
Eve, selvfølgelig, var glimrende.
Mange av publikum foretrakk å komme tilbake en annen gang for å se Margo.
Men de som ble, jublet høyt, lystig og lenge for Eve.
Så omtenksomt av henne å ringe og invitere meg den ettermiddagen.
Og for et lykkelig sammentreff at flere representanter
for andre aviser var til stede.
Alle ble invitert den ettermiddagen
til å overvære en reserves opptreden, som ledelsen ikke visste noe om
før de var tvunget til å la teppet gå opp klokken ni.
Tilfeldigheter.
Du var bedre enn grei.
Du var storartet. Små ting her og der, men det spiller ingen rolle.
Vær stolt. Det har du rett til å være.
Er du stolt av meg, Bill?
Jeg var bekymret da Max ringte. Jeg hadde mine tvil.
- Du skulle ikke ha hatt noen tvil. - Her om dagen var tross alt bare én scene.
Skogen er full av en-scene-sensasjoner.
Men du gjorde det. Med arbeid og tålmodighet blir du en god skuespillerinne,
- hvis det er det du vil bli. - Er det det du vil atjeg skal bli?
- Jeg snakker om deg og hva du vil. - Det gjørjeg også.
- Hva harjeg med det å gjøre? - Alt.
Alle navnene jeg har blitt kalt, men aldri Svengali. Lykke til.
Ikke løp din Vei, Bill.
Hva skulle jeg løpe fra?
Du er alltid ute etter sannheten på scenen. Hva med av scenen?
- Jeg er for det. - Så innrøm det. Jeg har.
- Helt siden første kvelden her inne. - Jeg sa det alle skuespillerinner må vite.
Du fortalte meg at uansett hva jeg ble, ville det være på grunn av deg.
- Sminken er litt tung. - Og for deg.
- Du er litt av en jente. - Synes du det?
- Jeg elsker Margo. Har du ikke hørt det? - Man hører alle mulige slags ting.
Jeg er bare et menneske, og jeg er så nysgjerrig som noen.
- Finn ut. - Det eneste er at:
Detjeg vil ha, vil jeg gå etter.
Jeg vil ikke at det skal komme etter meg.
Ikke gråt. Bare avskriv det som en ufullført tilnærmelse.
Hvem er det?
Kan jeg komme inn?
Selvfølgelig, Mr DeWitt.
Jeg ventet å finne dette rommet fullt av folk for dine føtter.
- Jeg er heldig at de ikke kastet ting. - Din opptreden var ingen overraskelse.
Etter her om dagen, anså jeg det bare som et løfte som ble holdt.
Du er svært snill. Men det er fremdeles Miss Channings rolle.
Jeg er kopien man leser når man ikke kan finne originalen.
- Du er mer enn beskjeden. - Jeg er ikke beskjeden. Jeg er realistisk.
En revolusjonær holdning til teateret.
- Men hvis jeg kan foreslå noe... - Vær så god.
Jeg tror tiden er inne for å kaste av noe av ydmykheten.
Det er like falskt ikke å ikke skryte i det hele tatt som det er å skryte for mye.
Jeg synes ikke jeg har gjort noe verdt å skryte om.
Vi kommer inn i denne verden med egoene våre utstyrt med selvskryt.
Hvis ikke vi skryter, hvem vil?
Allikevel... en ganske god opptreden av en reserve vil bli glemt i morgen.
Det trenger den ikke bli.
Selv om jeg vil, som du sier, være mindre ydmyk, skryte av meg selv,
hvordan kan jeg? Jeg er mindre enn ingen.
- Jeg er noen. - Det skal være visst.
La døren stå på gløtt... så vi kan snakke.
Etter at vi har skiftet, hvis du ikke er opptatt, kan vi spise middag sammen.
Gjerne. Eller må jeg late som jeg ikke kan?
La oss late som så lite som mulig. Jeg ønsker å skrive en spalte om deg.
Jeg er ikke engang nok for et avsnitt.
Kanskje mer enn én. Det er så mye jeg vil vite. Jeg har hørt deler av historien.
Ditt hjem i Wisconsin, ditt tragiske ekteskap, din hengivenhet for Margo.
Det begynte i San Francisco, ikke sant?
Jeg sier at din dyrking av Margo begynte i San Francisco, ikke sant?
Det stemmer.
San Francisco, en oase av sivilisasjon i den kaliforniske ørken.
Si meg, deler du mine høye tanker om San Francisco?
Ja, det gjørjeg.
Og den minneverdige kvelden da Margo først blendet deg fra scenen,
hvilket teater i San Francisco var det? Var det Shubert?
Ja, Shuben.
Fint teater, Shubert. Tradisjonsrikt.
Urørt av jordskjelvet. Eller skulle jeg sagt brannen?
Si meg, hva var din manns navn?
- Eddie. - Eddie hva?
Jeg er på vei inn i dusjen. Jeg vil ikke kunne høre deg.
Vel, det kan vente.
Hvor vil du dra? Vi må gjøre dette til en spesiell kveld.
Du kan bestemme.
Det skal jeg.
Noen morgenaviser hadde notiser om Eves opptreden.
Ikke mye, men fulle av lovord.
Jeg kunne ikke forestille meg hvordan de fant ut om det.
Men Lloyd sa at Max' pressemann sannsynligvis sendte ut historien.
Iallfall hadde jeg fryktelig dårlig samvittighet og skammet meg,
og ville bare glemme hele saken.
Margo og jeg skulle ha lunsj på 21,
akkurat som venninner... med hatter på.
- Har Miss Channing kommet? - Ikke ennå.
Takk.
Eve! Jeg hørte vidunderlige ting om opptredenen din.
- Lettet over atjeg snublet meg gjennom. - Hun var strålende.
- Da har du også hørt det. - Jeg var der.
- Var du på stykket i går kveld? - En lykkelig tilfeldighet.
- Vi skal ha lunsj med en talentspeider. - De kaster sannelig ikke bort tiden.
- Det er ikke noe bestemt. Bare lunsj. - De kaster bort tiden.
Eve har ikke tenkt å dra til Hollywood.
På grunn av din pene kjole, regnerjeg med at følget er en dame?
- Margo. - Margo har lunsj i offentlighet?
Det er en ny Margo, men hun er like sen som den gamle.
Hun kan være senere enn du tror.
Hvorfor ikke lese spalten min så lenge?
- Minuttene vil fly som timer. - Takk, Addison.
Nå må vi møte vår solbrente ivrigper.
- Hadet, Karen. - Hadet.
"Og så vil min hatt som har, i så mange sesonger,
vært godt trukket over ørene mine, bli løftet for Miss Harrington."
"Jeg er klar for å danse i gatene og rope fra hustakene."
Jeg trodde den gikk ut med Woollcott. Nå hør på dette.
"Miss Harrington hadde mye å fortelle, og disse spaltene skal berette i nøyaktighet
om den beklagelige praksis i teateret vårt at man tillater
modne skuespillerinner å spille roller som
krever en ungdommelighet og energi som de bare har et vagt minne om."
- Jeg fatter det ikke. - Det blir bedre.
"Om den forståelige uvilligheten blant våre befestede førstedamer på scenen
til å oppmuntre, skal vi si, yngre skuespillerinner,
og Miss Harringtons ustøttede strev for å få en mulighet."
- Jeg kan ikke tro at Eve sa de tingene. - I dette rotteracet,
er alle skyldige til bevist uskyldige.
En av forskjellene mellom teateret og sivilisasjonen.
Det som plager meg er hvordan alle avisene
fikk nyss om den bestemte forestillingen.
Lloyd sa at det var en pressemelding.
Heksa må ha sendt ut løpeendene,
som rev kritikere ut av barer, badstuer og museer eller hvor de nå gjemmer seg.
Hun skal ikke gå ustraffet fra det. Heller ikke Addison og giftpennen hans.
Hvis forbundet eller advokaten min ikke kan eller vil gjøre noe med det,
skal jeg personlig stappe det patetiske lille lammet ned Mr DeWitts stygge svelg!
Jeg kom så fortjeg leste den møkka. Jeg løp hele veien.
Bill er her, kjære.
Alt er i orden nå.
Nå erjeg vel det de franske kaller "de trop".
Kanskje bare litt rundt kantene.
Det er Addison fra begynnelse til slutt. Det drypper av hans giftmerke.
Utnytte en ungdom, vri på ordene hennes,
få henne til å si det han ville.
- Hvor fikk du den informasjonen? - Eve.
- Eve? - Hun har vært her for å se meg.
Hun dro rett før du kom inn. Du gikk akkurat glipp av henne.
- Det var synd. - Ville forklare om intervjuet.
Ville si unnskyld til noen, men hadde ikke mot til å møte Margo.
- Jeg lurer på hvorfor. - Hun begynte å snakke, men kunne ikke.
Hun gråt så mye.
Jeg har undersøkt vår økonomiske tilstand, hvis du unnskylder uttrykket.
- Det er litt av et skift i samtaleemne. - Nå som skatten nærmer seg, og
siden jeg er en dramatiker og ikke en oljebrønneier, tenkte jeg at...
Jeg prøver hardt å følge deg.
Istedenfor å vente til neste sesong med å gjøre Fotspori taket,
som er i ganske god stand,
og hvis Margo kan overtales til å dra på turné med Modnet i eik,
kunne vi sette Fotspor i produksjon med en gang.
- Jeg begynner å forstå. - Hvis vi kan besette rollene ordentlig.
Få noen yngre skuespillerinner? Noen som både kan se ut som rollen og spille den?
- Du må innrømme at det ville vært nytt. - Nå siterer du Addison... eller Eve.
Eve nevnte stykket, men i forbifarten.
Hun ville aldri hatt mot til å be om å få spille en rolle som Cora.
Eve ville bedt Abbott gi henne Costello.
Jeg fikk ideen selv mens hun snakket om stykket.
- Med fakter, selvfølgelig. - Å skrive noe
og få det fullstendig realisert. Ikke inngå kompromisser for en gangs skyld.
Lloyd Richards, ikke tenk på å gi det usle lille krypet rollen som Cora!
- Hør nå her... - Margo har ikke vært et kompromiss.
Dramatikere over alt ville gitt alt for det kompromisset.
Hør nå her...
Eves illojalitet og utakknemlighet må være smittsom.
Alt dette hysteriet på grunn av en impulsiv og oppgiret ungdom
og en profesjonell møkkaspreder kalt DeWitt.
- Hun sa unnskyld, gjorde hun ikke? - På sine knær, utvilsomt.
Veldig rørende. Veldig Teaterhøyskolen.
Den bitre kynismen er noe du har fått siden du forlot Radcliffe.
Den kynismen fikkjeg den dagen jeg
oppdaget at seg var annenedes enn guttene.
Hallo.
Hei, Margo.
Nei, på ingen måte.
Karen og jeg bare pratet sammen.
Ja, jeg er sikker på at vi kan og jeg er sikker på at vi gjerne vil.
Greit. Rundt 23.45.
Ser dere da.
Margo og Bill vil at vi skal møte dem i Cub Room i kveld etter teateret.
Margo Channing i Cub Room.
Jeg kunne ikke vært mer overrasket om hun hadde sagt Grants gravplass.
- Jeg er glad Bill er tilbake. - De ville dødd uten hverandre.
Jeg lovte ikke Eve noe. Jeg sa at hun ville passe til rollen,
men at det var praktiske vanskeligheter.
- Som? - Deg, for det første.
Jeg sa at du ville at Margo skulle ha rollen, og atjeg ville ha din godkjennelse.
Det er fint. Fint og flott.
Bare send alle Miss Eve Harringtons fremtidige forespørsler til meg.
Den såkalte skuespillerkunsten er ikke noe jeg har spesielt stor aktelse for.
- Hør, hør. - Men du kan sitere meg på det følgende:
"I kveld ga Miss Margo Channing en opptreden i ditt fjollete stykke,
som jeg aldri har sett maken til før, og sjelden venter å se igjen."
- Han overdriver ikke. Jeg var god. - Du var fantastisk.
For en kveld. Jeg hører at reserven din, en Miss Harrington, har sagt opp.
- Så synd. - Jeg er knust.
Du kan ikke bare plukke opp Champagnen og drikke den.
Noen må utsi en veldig vittig skål.
Jeg foreslår en skål,
uten vittighet, med hele mitt hjerte.
For Margo.
- For min fremtidige brud. - Strålende halleluja.
- Margo. - Drikk.
- Når? Når skal dere gjøre det? - I morgen møtes vi på rådhuset klokken ti.
- Og du skal komme tidsnok. - Ja, sir.
Rådhuset, det er bare for boksere og reportere. Jeg ser en katedral, blomster...
Det er bare for ekteskapstillatelsen. Det er tre dagers venting på blodprøvene.
Jeg gifter meg med deg selv om det viser seg at du ikke har noe blod.
- Hva skal du ha på deg? - Noe enkelt,
en pelskåpe over en nattkjole.
Poenget er dette. Enten i en katedral, idrettspark eller forretningsarkade,
vil vi ha dere to med oss, som våre nærmeste og kjæreste venner.
Som vi er. Som vi alltid vil være.
Det er få øyeblikk i livet så gode som dette. La oss huske det.
Til hver av oss og alle sammen - aldri har vi vært nærmere hverandre.
Må vi aldri komme lengre fra hverandre.
- Mrs Richards? - Ja.
- Til deg. - Takk.
Veldig indiskret. En så åpenlys beskjed.
Neste gang kan elskeren din blåse røykringer eller banke på glasset.
Lloyd, du må ta dette som en mann.
Verden er full av kjærlighet i kveld. Ingen kvinne er trygg.
Vel, dette slår alle verdens rekorder for løpende, hoppende eller stående frekkhet.
"Tilgi meg for å trenge meg på ved en så lykkelig anledning,
men det er viktig atjeg snakker med deg."
"Vær så snill", og det er understreket,
"møt meg i damegarderoben. Eve."
Jeg forstår det sånn at hun nå er reserven der inne.
Gi meg den tomme flasken. Kanskje jeg finner henne.
Vel, se. Der er Rasputin.
- Mer champagne, Miss Channing? - Det var detjeg sa, småen.
- Kanskje hun bare vil unnskylde. - Jeg er ikke interessert.
Men hva kan hun si? Det er det som fascinerer meg.
- Kom igjen, finn det ut. - Karen, i løpet av alle årene som venner,
harjeg aldri latt deg gå til damegarderoben alene.
Nå må jeg. Jeg sprekker etter å vite
hva som foregår i den febrilske lille hjernen som venter der inne.
Vel... greit.
Karen!
Så hyggelig.
Virkningsfullt, men hvorfor straffe meg?
Jeg lurte på om du ville komme.
Ikke reis deg. Og ikke oppfør deg som om jeg var dronningmoren.
Jeg venter ikke at du skal være hyggelig.
Jeg har ikke tenkt å være det.
Kan vi sitte ned et øyeblikk? Jeg har mye å si, og ingenting er lett.
- Det kan ikke være mye. - Det er det.
- Lett eller ikke, jeg vil ikke tro et ord. - Hvorfor skulle du?
Sett deg ned, er du snill.
Jeg har alltid ansett meg selv som en veldig smartjente.
Smart, godt hode, den slags ting.
Aldri feil ord til feil tid.
Men da hadde jeg aldri møtt Addison DeWitt.
Jeg hadde en tann trukket en gang.
De ga meg bedøvelse. Jeg husker ikke hva slags.
Den hadde en merkelig virkning.
Jeg tok meg selv i å si ting jeg ikke engang tenkte.
Som om tankene var utenfor kroppen og ikke kunne styre hva jeg gjorde eller sa.
- Og du følte det sånn med Addison? - På en måte.
Man tar seg i å prøve og si hva man mener, men på et vis forandrer ordene seg.
De blir hans ord.
Og plutselig sier man ikke hva man mener, men hva han mener.
Venter du atjeg skal tro at du ikke sa noe av det? At det bare var Addison?
Jeg venter ikke at du skal tro noe,
bortsett fra at ansvaret er mitt... og vanæren.
La oss ikke overdramatisere.
Du har virkelig ingen høye tanker om meg, har du vel?
Jeg kan gi deg noen gode nyheter.
Jeg har fått mitt pass påskrevet i utvetydige vendinger, over hele byen.
Miss Channing vil bli glad for å høre det.
Å vite hvor lojale vennene hennes er,
hvor mye mer lojale enn hun hadde rett til å forvente atjeg skulle være.
- Eve, ikke gråt. - Jeg gråter ikke.
Hvordan gikk lunsjen med mannen fra Hollywood?
Noen vage løfter om en prøve. Skulle en bestemt rolle dukke opp, den slags ting.
Men begeistringen over opptredenen din...
En reserves opptreden.
Vel, jeg tror du maler bildet litt svartere enn det er.
Ikke undervurder ham. Du har en mektig venn i Addison.
Han er ikke min venn. Dere var mine venner.
- Han kan hjelpe deg. - Jeg skulle aldri møtt ham.
Jeg skulle ønske han var død.
Jeg vil ha vennene mine tilbake.
Eve... Jeg tror ikke du mente å forårsake ulykke.
Men det gjorde du. Mer for deg selv kanskje, enn for noen andre.
- Jeg kommer aldri over det. - Jo, det gjør du.
Dere teaterfolk gjør alltid det. Ingenting er for alltid i teateret.
Hva enn det er, flammer det opp, brenner,
og forsvinner.
- Jeg skulle ønske jeg kunne tro det. - Gi deg selv tid.
Ikke bry deg for mye om hva folk mener.
Du er veldig ung og veldig begavet.
Og, tro det eller ei, hvis det er noe jeg kan gjøre...
Det er noe.
- Jeg trorjeg vet hva. - Noe veldig viktig du kan gjøre.
Du vil spille Cora. Du vil jeg skal si til Lloyd atjeg synes du skal spille den.
Hvis du sa det, ville han gi meg rollen. Han sa at han ville.
Etter alt du har sagt. Vet du ikke at den rollen ble skrevet for Margo?
Kanskje for 15 år siden. Den er min rolle nå.
- Du snakker som Addison sa du gjorde. - Cora er min. Du må fortelle det til Lloyd.
- Ingenting i verden kan få meg til det. - Addison vil atjeg skal spille den.
- Over mitt lik. - Det blir ikke nødvendig.
Addison vet hvordan Margo kom til å gå glipp av den forestillingen,
hvordan jeg kom til å vite om det i tide til å gi beskjed til alle avisene i byen.
Det er litt av en historie. Addison kunne gjøre noe ordentlig med den.
Tenk deg hvor spydig og ond han kunne bli, og allikevel fortelle sannheten.
Det tok meg en stund å overtale ham.
Du bør sette deg. Du ser litt skjelven ut.
Hvis jeg spiller Cora, vil Addison aldri fortelle det, i eller utenfor trykken.
En enkel utveksling av tjenester.
Jeg er så glad for atjeg endelig kan gjøre noe for deg.
Vennskapet ditt med Margo,
deres dype, nære vennskap.
Hva ville skje hvis hun visste om det simple knepet du spilte til min fordel?
Du og Lloyd, hvor lenge, selv i teateret,
før folk glemte hva som skjedde og stolte på dere igjen?
Nei.
Det ville vært så mye enklere for alle de involverte hvis jeg spilte Cora.
Så mye bedre teater, også.
En rolle i et skuespill.
Gjør du alt det bare for en rolle?
Jeg ville gjort mye mer for en så god rolle.
Sulten?
Ikke overraskende, etter all ydmykheten.
Det var ikke slik. Karen og jeg hadde en hyggelig prat.
Fortrolig? Fra en kvinne til en annen?
Inkludert tilfeldige bemerkninger om rollen som Cora og dine håp om å spille den?
Jeg var åpen. Jeg sa jeg hadde snakket med Lloyd, og at han var interessert.
Og Karen nevnte, selvfølgelig, at Margo venter å spille rollen?
Merkelig nok sa hun ikke et ord om Margo.
Bare at hun skulle gjøre hva hun kunne for atjeg fikk spille den.
Så enkelt?
Så enkelt.
Eve, av og til trorjeg du holder ting fra meg.
- Jeg synes ikke det var morsomt. - Det var det ikke ment å være.
Jeg betror meg til deg og stoler mer på deg enn noen jeg har kjent.
Tenk å si det nå, uten noen grunn,
nårjeg trenger deg mer enn noensinne.
Jeg håper du mener hva du sier.
Jeg har tenkt til å holde deg til det.
Vi har mye til felles, virker det som.
- Vel, hva skjedde? - Ikke mye. Hun sa unnskyld.
- Med tårer? - Med tårer.
Men ikke med en gang. Først kjempe mot dem, opp med haken, være tapper.
- Det stemmer. - Glimrende. Bra teknikk.
Mener du at hele denne tiden har hun bare unnskyldt seg? Hva sa du?
Ikke mye.
Brudgom, kan seg få en brxmupsgave?
- Hva vil du ha? Texas? - At alle slutter å snakke om Eve.
Bare slutt å snakke om Eve. Det er alt.
Gi Karen mer vin.
Jeg har aldri vært så lykkelig.
Er det ikke et nydelig rom? Cub Room.
For et nydelig, smart navn. Hvor eliten møtes.
Jeg har aldri sett så mye elite, og alle med øynene på meg,
mens de venter atjeg skal slå den lille nissen i skallen med en flaske.
Men ikke i kveld. Jeg er tilgivende i dag. Jeg tilgir selv Eve.
Der går de.
Der går Eve.
Onde Eve, lille frøken Ond.
Men "det onde mennesker gjør..." Hvordan går det, brudgom?
Noe med det gode de etterlater. Jeg spilte det en gang i Wilkes-Barre.
Du har det feil, selv for Wilkes-Barre.
Vet dere hvorforjeg tilgir Eve? Hun etterlot seg noe godt.
Oss fire her sammen - det er Eves skyld. Jeg tilgir henne.
Og Bill, spesielt Bill. Hun gjorde det og.
Hun mener det sikkert godt.
- Hun er en lus. - Prøv aldri å forstå Margo.
- Brudgom? - Ja, kjære.
- Vet du hva jeg skal bli? - En cowboy?
- En gift dame. - Med et papir som bevis.
Jeg skal se opp klokken seks, og der vil han være.
- Husker du, Karen? - Jeg husker.
- Du vil være der, ikke sant? - Ofte nok til å holde på lisensen.
Ikke mer late som, utenfor scenen eller på.
Husker du, Lloyd? Jeg mener det nå.
Lloyd, Vil du love meg å ikke bli sint?
- Det kommer an på. - Nei, jeg mener virkelig sint.
Jeg tror ikke jeg kunne bli det.
Jeg vil ikke spille Cora.
HV a?
Du er så følsom på vegne av hans stykker.
Det er ikke rollen. Det er en god rolle og et bra stykke. Men ikke for meg lenger.
Ikke for en ordentlig, likefrem, endefrem, gift dame.
- Hva har det med saken å gjøre? - Det betyr at jeg har et liv å leve.
Jeg må ikke ta rollerjeg er for gammel for
bare fordi jeg ikke har noe å gjøre om kveldene.
Lloyd, jeg skal gjøre det godt igjen.
Jeg kan turnere et år med dette. Men du forstår, gjør du ikke?
- Hva er det som er så morsomt? - Ingenüng.
- Ingenüng? - Alt. Alt er så morsomt.
Lloyd kom aldri så langt som til å spørre
om det var greit for meg at Eve spilte Cora.
Bill, merkelig nok, nektet først å regissere stykket... med Eve i det.
Lloyd og Max overtalte ham til slutt.
Margo kom aldri til prøvene. For mye å gjøre i huset, sa hun.
Jeg hadde aldri sett Bill og Lloyd krangle så bittert og så ofte,
og alltid om noe som angikk Eve,
en bevegelse, eller måten hun leste på.
Men jeg hadde aldri sett Lloyd blande seg så mye i Bills regissering,
så lenge det hadde med Eve å gjøre.
På et vis holdt Eve dem gående.
Bill holdt ut. Lloyd virket glad.
Og jeg tenkte det var best om jeg lot være å komme på prøver fra da av.
Jeg følte at jeg alltid hadde visst at det ville skje. Og her var det.
Jeg følte meg hjelpeløs. Den hjelpeløsheten
man føler når man ikke har noe talent,
bortsett fra å elske sin mann.
Hvordan kunne jeg konkurrere? Alt Lloyd elsket ved meg,
hadde han blitt vant til for lenge siden.
Hallo?
Hvem? Hvem ringer Mr Richards?
Navnet mitt ville ikke bety noe. Jeg bor over gangen for Eve Harrington.
Hun er ikke bra. Hun har grått hele kvelden, og hun er hysterisk.
Hun vil ikke ha en doktor og...
Hvem er det? Hva er på ferde?
- Ba Miss Harrington deg om å ringe? - Nei. Eve ba meg ikke ringe ham.
Jeg så Mr Richards med henne et par ganger.
Jeg tenkte, siden de er så gode venner...
Dette er Lloyd Richards. Hvor er Eve? La meg snakke med henne.
Hallo, Mr Richards. Hun er oppe på rommet sitt.
Jeg liker ikke å bry deg på denne måten, men slik Eve har følt seg,
harjeg vært syk av engstelse, og hun som skal dra til New Haven i morgen.
Be henne roe seg. Si atjeg kommer straks.
FOTSPOR l TAKET
For teaterverdenen er New Haven, Connecticut,
er kort stykke fortau mellom Shubert Theatre og Tatt Hotel,
omgitt av det som ser ut som en liten by.
Det er her direktører har det som kalles utenbyspremierer,
som er premierer for newyorkere som vil komme seg ut av byen.
For en dag. For en himmelsk dag.
- D-dagen. - Akkurat det samme.
I morgen tidlig vil du ha fått fotfeste på udødelighetens strender.
Slutt med å øve på spalten din.
Er det ikke rart, Addison?
Jeg trodde jeg skulle være panikkslagen, ville flykte eller noe sånt.
Istedenfor kan jeg ikke vente til i kveld kommer. Kommer og går.
Er du så sikker på i morgen?
- Er ikke du? - For å være ærlig, jo.
Det blir en minneverdig kveld.
Den vil gi meg altjeg har ønsket.
Enden på en gammel vei, begynnelsen på en ny.
- Dekket med diamanter og gull? - Du kjenner meg bedre enn det.
Dekket med hva da?
Stjerner.
Hvor mye er klokken?
Nesten fire.
Tid i massevis for en god, lang blund.
Vi hadde prøver i nesten hele går kveld.
Du kan sove nå, kan du ikke?
- Hvorfor ikke? - Tegnet på en ekte slåsskjempe.
Sov rolig, hvil godt og kom ut for å slåss.
Hvorfor kalte du meg en slåsskjempe?
Sa jeg slåsskjempe? Jeg mente mester. Jeg blander sammen bokseuttrykkene.
Addison, kan du komme inn en stund?
Jeg har noe å fortelle deg.
Suiter er for utgiftskontoen. Du er råflott.
Max betaler for den. Han og Lloyd hadde en fryktelig trette, men Lloyd insisterte.
- Skal jeg lage en drink til deg? - Med motvillig hilsen fra Max?
Lloyd. Jeg tar aldri noe.
Han liker noen drinker etter at vi er ferdige, så han sendte det opp.
Bare vanlig soda. Lloyd må vente en rekordoppførelse i New Haven.
Det er til i kveld. Du er invitert.
Vi inviterer alle opp etter forestillingen.
Ilvi"?
Lloyd og Jeg-
Det er rart at Karen ikke er her på premieren.
- Addison... - Hun var alltid så lojal mot Lloyd.
- Skulle trodd bare dødsfall kunne holde... - Addison...
Jeg sa dette ville bli en minneverdig kveld, at den ville gi meg altjeg ønsker.
Noe med en gammel vei som ender og en ny som begynner, dekket med stjerner.
Jeg mente ikke bare teateret.
Hva annet?
Lloyd Richards.
Han skal gå fra Karen. Vi skal gifte oss.
Så det er slik. Lloyd.
Fremdeles bare teateret.
Slettes ikke.
Lloyd elsker meg. Jeg elsker ham.
Jeg vet ikke noe om Lloyds kjærlighet. Men jeg kjenner deg.
- Jeg er forelsket i Lloyd. - En kommersielt vellykket dramatiker.
- Du har ingen rett til å si det. - Og, kunstnerisk, veldig lovende.
Eve, kjære, dette er Addison.
Åh, Addison, er det ikke perfekt?
Lloyd og jeg. Hvem vet hvor langt vi kan gå.
Han vil skrive store skuespill for meg. Jeg vil gjøre dem store.
Du er den eneste som vet det, bortsett fra Lloyd og jeg.
- Og Karen. - Hun vet det ikke.
- Hun vet nok til ikke å være her. - Men ikke alt.
- Ikke at Lloyd og jeg skal gifte oss. - Akkurat.
Når ble denne onde alliansen inngått?
Vi bestemte det i forgårs, før vi kom opp hit.
Jeg antar at sceneoppsettet var romantisk.
Dempet belysning og sigøynerfioliner bak scenen.
Sceneoppsettet var ikke romantisk,
men Lloyd var.
Han vekket meg klokken tre om morgenen med banking på døren.
Han kunne ikke sove. Hadde gått fra Karen.
Kunne ikke fortsette med stykket eller noe annet førjeg lovte å gifte meg med ham.
Vi satt og snakket til det var lyst.
Han dro aldri hjem.
- Dere satt og snakket til det var lyst? - Vi satt og snakket, Addison.
Jeg vil ha det på papiret.
Det har aldri vært, og det vil aldri være, noen som deg.
Vel, si noe. Hva som helst.
Gratulerer. Skål. Godtjobbet, Eve.
- Hva tar du meg for? - Jeg "tar deg" ikke for noe.
Er det mulig at du har forvekslet meg
med de evneveike barna du har spilt dine puss?
At du har samme forakt for meg som for dem?
Jeg er sikker på at du mener noe, men jeg vet ikke hva.
Se godt etter, Eve. Det er på tide.
Jeg er Addison DeWitt. Jeg er ingens tosk, minst av alt din.
- Jeg mente aldri at du var det. - Jo, det gjorde du, og gjør fremdeles.
Jeg vet ikke hva du mener. Men jeg vil ta min blund. Det er viktig...
- Vi må snakke som to slåsskjemper. - Som to mestre.
Med meg er du ingen mester. Du går opp i klasse.
Si hva du har å si, rent og tydelig, og så la meg ta min blund.
Javel. Selv om det er unødvendig, for du vet hva jeg skal si.
Lloyd går kanskje fra Karen, men han går ikke fra Karen for deg.
- Hva mener du med det? - Renere og tydeligere?
Jeg har ikke kommet til New Haven for å se stykket, diskutere dine drømmer,
eller bringe vanære på noen.
Jeg kom for å fortelle deg at du ikke skal gifte deg med Lloyd, eller noen andre,
forjeg vil ikke tillate det.
- Hva har du med det å gjøre? - Alt.
For etter i kveld tilhører meg.
Tilhører? Deg?
Jeg tror ikke mine egne ører.
En kjedelig klisjé.
"Tilhører" deg?
Det høres middelaldersk ut. Noe fra et gammelt melodrama.
Det gjør også verdenshistorien de siste 20 årene.
Jeg liker ikke å si dette rett ut.
Jeg håpet at du hadde tatt det for gitt at du og jeg...
"Tatt det for gitt"?
"At du og jeg..."?
Husk nå, så lenge du lever, at du aldri må le av meg.
Av hva eller hvem som helst, men aldri meg.
- Kom deg ut. - Du er for kort for de faktene.
Dessuten gikk de ut med Mrs Fiske.
Hvis du ikke vil gå, må jeg kaste deg ut.
Ikke ta opp røret. Ikke rør det engang.
Noe sa deg at du må gjøre som jeg sier, ikke sant?
Det instinktet er verdt millioner. Man kan ikke kjøpe det. Vern om det.
Når den alarmen går, må du gå i beredskap.
For det første, så heter du ikke Eve Harrington. Du heter Gertrude Slescynski.
- Hva så? - Foreldrene dine var og er fattige.
De vil gjerne vite hvordan det går. De har ikke hørt fra deg på tre år.
Hva så?
En skjønnssak, det girjeg deg.
Det er sant at du jobbet i et bryggeri. Men livet var ikke så kjedelig som du beskrev.
Det ble mindre og mindre kjedelig, til sjefens kone satte detektiver på deg.
- Hun beviste aldri noe! - Men de $500 du fikk for å forlate byen
tok deg rett til New York, gjorde de ikke?
- De $500 tok deg rett til New York. - Hun var en løgner. Hun var en løgner!
Svar på spørsmålet. Ble du ikke betalt for å forlate byen?
Det var ingen Eddie, ingen pilot. Du har aldri vært gift.
Det var ikke bare løgn, men en fornærmelse
mot døde helter og kvinnene som elsket dem.
San Francisco har ikke noe Shubert "Theatre Du har aldri vært i San Francisco.
Det var en dum løgn, lett å avsløre, ikke verdig deg.
Jeg måtte møte Margo. Jeg måtte si noe, være noen. Få henne til å like meg!
Hun likte deg. Hun hjalp og stolte på deg.
- Du betalte henne ved å prøve deg på Bill. - Det er ikke sant!
Jeg var der. Jeg så deg og hørte deg gjennom garderobedøren.
Du brukte navnet mitt til å presse Karen til å gi deg rollen som Cora.
- Du løy til meg om det. - Nei!
Jeg lunsjet med Karen for tre timer siden.
Som alltid med kvinner som prøver å finne ut noe, fortalte hun mer enn hun fikk vite.
Vil du forandre på historien om at Lloyd banket på døren din den kvelden?
Vær så snill, vær så snill.
Atjeg skulle ønske deg overhodet slår meg som noe helt usannsynlig.
Men det i seg selv er trolig grunnen.
Du er en usannsynlig person, Eve, og det erjeg også. Vi har det til felles.
Også en forakt for menneskeheten, en manglende evne til å elske og bli elsket.
Umettelige ambisjoner... og talent.
Vi fortjener hverandre. Hører du på meg?
- Så si det. - Ja, Addison.
Og du forstår og er enig i hvor fullstendig du tilhører meg?
Ja, Addison.
Så ta din blund, og lykke til i kveld.
Jeg vil ikke spille i kveld.
Ikke mulig. Jeg kan ikke fortsette.
"Kan ikke fortsette"? Du skal gi ditt livs opptreden.
Og hun ga sitt livs opptreden.
Og det var en minneverdig kveld.
Ærede medlemmer av Sarah Siddons-foreningen,
fornemme gjester, damer og herrer.
Hva kan jeg si?
Alt klokt og vittig har allerede blitt sagt
av modnere personligheter og mye større talenter enn meg.
For meg å takke dere som likeverdige ville vært arrogant.
Jeg er en lærling i teateret,
og har mye å lære fra dere alle.
La meg bare si atjeg er stolt og glad,
og atjeg ser på denne store æren
ikke så mye som en pris for det jeg har oppnådd,
men heller som et mål på hva jeg ennå ikke har utrettet.
Og videre atjeg ser det sånn at bare en del av den har blitt skjenket til meg.
Den største delen hører til mine venner i teateret,
og til teateret selv,
som har gitt meg altjeg har.
Skal jeg være ærlig må jeg tilskrive æren til dem som fortjener den.
Til Max Fabian. Kjære Max.
Kjære sentimentale, generøse, modige Max Fabian,
som tok en sjanse med en ukjent, uprøvet amatør.
Til min første venn i teateret,
hvis snillhet og elskverdighet jeg aldri skal glemme,
Karen. Mrs Lloyd Richards.
Det var Karen som først bragte meg til en som jeg alltid har beundret,
en som ble min velgjører og mester.
En stor skuespillerinne og en stor kvinne,
Margo Channing.
Til min regissør,
som alltid krevde litt mer enn mitt talent kunne gi,
men som lærte meg opp tålmodig og godt,
Bill Sampson.
Og en hvis store skuespill og tro på meg,
gjorde denne kvelden mulig.
Hvordan kan jeg gjengjelde Lloyd Richards?
Hvordan kan jeg gjengjelde de mange andre,
så mange at det er umulig å navngi alle,
hvis hjelp, veiledning og råd
har gjort denne, den lykkeligste kvelden i mitt liv, mulig.
Selv om jeg skal til Hollywood neste uke for å lage en film,
må dere ikke for et øyeblikk tro at jeg forlater dere.
Hvordan kunne jeg?
Mitt hjerte er her i teateret,
og 5000 kilometer er for langt å være borte fra sitt eget hjerte.
Jeg kommer tilbake etter det... snart.
Det vil si, hvis dere vil ha meg tilbake.
God kveld til dere alle, og til alle, en god kveld.
For tjenester utført ut over... hva enn det er som er plikten, elskling.
Kom igjen, jeg er verten. Jeg må dra hjem før gjestene begynner å stjele spriten.
- Gratulerer, Eve. - Takk, Karen.
- Gratulerer, Miss Harrington. - Tusen takk.
Fin tale, Eve. Men jeg ville ikke bekymret meg for mye for hjertet ditt.
Du kan alltids sette den prisen hvor hjertet ditt skulle vært.
Er det noe igjen å drikke?
- Du kan ta en hos Max. - Jeg tror ikke jeg skal dit.
- Hvorfor ikke? - Fordi jeg ikke vil.
- Jeg er så glad for deg, Eve. - Tusen takk.
Max har tatt seg stort bry. Dette blir en stor fest, og den er for deg.
Nei, det er den ikke. Den er for denne.
- Det er det samme, er det ikke? - Nettopp.
Her, ta den til festen istedenfor meg.
Du er veldig barnslig.
- Jeg er trett. Jeg vil dra hjem. - Javel. Jeg kjører deg hjem.
Jeg drar til festen alene. Jeg har ikke tenkt å gå glipp av den.
- Hvem er du? - Miss Harrington.
- Hva gjør du her? - Jeg... Jeg sovnet visst.
Ikke arrester meg, vær så snill. Jeg tok ikke noe. Du kan ransake meg.
- Hvordan kom du deg inn? - Jeg gjemte meg til værelsepiken gikk inn.
Hun gikk ut for å hente noe og lot døren stå ulåst.
Jeg snek meg inn og gjemte meg til hun dro. Så bare så jeg meg omkring.
Jeg var redd noen skulle merke at lysene var på, så jeg slo dem av.
- Så må jeg ha sovnet. - Du bare så deg omkring?
- Det er alt. - Hvorfor?
- Du vil sikkert ikke tro meg. - Sikkert ikke.
- Det var til rapporten min. - Hvilken rapport? Til hvem?
Om hvordan du bor, hva slags klær du bruker,
hva slags parfyme og bøker, den type ting.
Du vet Eve Harrington-klubben som de har på de fleste jenteskoler?
- Jeg har hørt om dem. - Vår var en av de første - Erasmus Hall.
- Jeg er presidenten. - Erasmus Hall. Er ikke det i Brooklyn?
Mange skuespillerinner kommer fra Brooklyn.
Barbara Stanwyck og Susan Hayward.
Selvfølgelig er de bare filmstjerner.
Du skal til Hollywood, ikke sant?
Utfra koffertene du pakker, ser det ut som du skal bli lenge.
Kanskje.
Den sølte drinken vil ødelegge teppet.
Værelsepiken ordner det i morgen.
- Jeg skal bare tørke opp sølet. - Ikke ta deg bryet.
- Hvordan kom du deg hit fra Brooklyn? - Undergrunnen.
Hvor lang tid tar det?
Med bytte og alt, litt over en time.
Den er over ett nå. Du kommer ikke hjem før langt på natt.
Jeg bryr meg ikke om jeg aldri kommer hjem.
Det er døren.
Hvil du. Jeg tar den.
Hallo. Hvem er du?
Miss Harrington hviler, Mr DeWitt. Hun ba meg se hvem det var.
Vel, vi vil ikke forstyrre hvilen hennes.
Miss Harrington la visst igjen prisen i drosjen. Vil du gi den til henne?
Si meg, hvordan visste du navnet mitt?
Det er et veldig berømt navn, Mr DeWitt.
- Og hva heter du? - Phoebe.
- Phoebe? - Jeg kaller meg Phoebe.
Og hvorfor ikke?
Si meg, Phoebe, har du lyst til å få en sånn pris selv en dag?
- Mer enn noe annet i verden. - Så spør Miss Harrington hvordan.
Miss Harrington vet alt om det.
Hvem var det?
Bare en drosjesjåfør, Miss Harrington.
Du la igjen prisen din i drosjen, og han tok den med tilbake.
Kan du sette den på en av koffertene? Jeg vil pakke den ned.
Selvfølgelig, Miss Harrington.
SLUTT
NORWEGIAN